188 Eliel Aspelin. 



i tragedin, isynnerhet då de äro något långa. Hvar finner man i verklighe- 

 ten klokt folk, som sålunda tänker högt, som uttalar tydligt och med sam- 

 manhang allt det som försiggår i deras inre? Om någon skulle öfverraskas 

 hållande helt ensam så passionerade och utförliga tal, skulle han icke med 

 rätta misstänkas för att vara galen? Och emellertid äro alla våra teaterhjel- 

 tar gripna af detta slags sinnesförvirring. De resonnera, de tillochmed be- 

 rätta, de anordna projekter, de föreställa sig de svårigheter, hvilka för till- 

 fället resa sig mot dem, de afväga särskilda beslut medels motsatta argument 

 och bestämma sig slutligen beroende af deras passioner och intressen. Allt 

 detta som om de icke skulle kunna känna eller öfverlägga, utan att utsäga 

 allt livad de tänka. Hvar finner man förebilderna till slika pratmakare? 



I vår tid användes för monologerna samma versmått som i tragedin för 

 öfrigt och denna stil är då antagen för vanligt språk; men Corneille har stun- 

 dom begagnat sig af sådana tillfällen, för att dikta ordentliga oder. Så t. ex. 

 i „Polyeucte" och „Cid", hvarest personen plötsligen blir skald till profession. 

 — Detta har haft sina beundrare. Många äro ännu hänförda af stancerna i 

 „Polyeucte" — så sant är det, att vi ej äro så finkänsliga i afseende å det 

 passande och att vanan gifver ofta lika kraft åt falsk skönhet, som naturen 

 kan gifva åt verklig sådan. 



Hvad är slutledningen af allt detta? Det att skalderna böra så litet som 

 .möjligt använda monologer. Det att de, i de fall då de ej kunna helt och 

 hållet undvara dem, åtminstone göra dem korta; ty de skulle kunna någongång 

 vara så korta, att de icke förnärmade det naturliga. Det händer oss under 

 passionens ögonblick, att vi låta undfalla oss några ord, hvilka vi ställa till 

 oss sjelfva. Dermed medges likväl ej möjligheten af resonnemag och än min- 

 dre berättelser. Några afbrutna känsloutbrott, några plötsliga beslut äro ett 

 mera naturligt och förnuftigt innehåll för monologen: väl förstådt, oaktadt allt 

 det sagda, att utsökt skönhet i tankar och känslor är i afseende å verkan att 

 föredraga framför dessa försigtighetsmått. Och detta sista underförstår jag 

 nästan alltid vid de regler jag uttänker för tragedins fulländning. 



Lamottes Här möter oss åter ett af dessa ställen, der Lamottes uppfattning har en 



ståndpunkt fullkomligt modern karakter. Det ges ingen anledning att tro det Lessings 



"modern anspråk på natur skulle i detta fall hafva gått så långt. Han stödde ju sig 

 på Shakespeare, hvilken icke skjutit monologen åt sidan, såsom Lamotte ön- 

 skar det. Ja, den tyska estetiken gifver den fortfarande stort berättigande 

 (Freytag a. st. s. 189 ff.). Man kan säga, att först den nyaste naturalistiska 

 riktningen i dramat kommit till samma yrkanden som den gamle smakläraren 

 för mera än halftannat sekel sedan. 



