Lamottes afhandlingar om tragedin. 189 



Jag kommer nu till en väsentligare omständighet, som författarne ej kunna Om trage- 

 nog uppmärksamma. Det är hela arbetets anläggning och den bästa anord- T* "01;"%'. 

 ning af det ämne man valt. nomarbe- 



Jag dröjer ej vid tillräckligt kända regler. Författarne veta väl, ehuru tande - 

 de icke alltid iakttaga det, att man måste fördela handlingen så att scenerna 

 i en akt, bundna vid hvarandra, icke lemna teatern tom; att hvarje person 

 bör hafva ett motiv för att inträda och gå bort från scenen; att hvarje akt 

 då den slutar bör lemna åskådaren i väntan på någon händelse ; att det måste 

 fortgå på detta sätt ända till den fullständiga upplösningen, som tydligt afgör 

 hvarje persons öde; och att slutligen stycket bör upphöra, efter det åskåda- 

 rens nyfikenhet är tillfredsstäld. 



Men utom denna triviala konst, som blott distansvis angifver de vägar 

 man bör passera, tinnes en annan finare, hvilken på visst sätt bestämmer hvarje 

 steg man bör taga och som ej lemnar något åt sjelfva snillets nycker. 



Den består i att ställa allt hvad man har att säga, så alt från början 

 till slutet det ena tjcnar till att förbereda det andra och att emellertid intet 

 synes någonsin sagdt, för alt förbereda något. Det är att hvarje ögonblick 

 vara uppmärksam på att ordna alla omständigheter på deras plats, så att de 

 äro nödvändiga der de förekomma och att föröfrigt alla ömsesidigt förklara 

 och försköna hvarandra; att anordna allt med hänsyn till de verkningar man 

 åsyftar, utan att låta märka afsigten, med ett ord på sådant sätt, att åskåda- 

 ren alltid ser en handling och aldrig får intryck af arbetet. Ty från den 

 stund författaren söker sig fördelar på bekostnad af den minsta sannolikhet, 

 kan han just derigenom förlora dem. Man ser derefter blott skalden i stället 

 för personerna: och man håller honom så mycket mindre räkning för de sköna 

 partierna, som han vinner dem genom att aflägsna sig från naturen och det 

 skickliga (des convenances). 



Låt oss ytterligare klargöra tanken. Skalden arbetar i en viss ordning 

 och åskådaren känner i en annan. Skalden föresätter sig först uppnåendet af 

 några hufvudskönheter, på hvilka han grundar sin framgång. Der är hans 

 utgångspunkt och han föreställer sig derpå, hvad som bör sägas och göras, 

 för att nå målet. Åskådaren deremot utgår från det som han först ser och 

 hör och han skrider derifrån till handlingens utveckling och upplösning såsom 

 till naturliga följder af den första ställning, hvari man framstält sakerna. Der- 

 för måste det som skalden godtyckligt uppfunnit, för att framkalla dessa skön- 

 heter, blifva för åskådaren nödvändiga grunder, hvarur de framgått. Med ett 

 ord allt är konst å skaldens sida, som anordnar en teatralisk handling; men 



