190 Elibl Aspelin. 



åskådaren bör intet se deraf. — Effekten af det sköna på teatern förringas 

 alltid i samma grad som afsigten framträder. 

 Allmän gil- Äfven här se vi Lamotte gifva skalderne råd af allmän giltig natur. 



öfverens- Lagen om fullständig motivering samt kardinalregeln för allt hvad konst heter, 

 stämmeise att nämligen afsigtlighet och spår af arbetet ej få synas, gälla för alla tider. 

 med Lessint). jj os Lessing se vi samma tankar flerestädes framträda. Redan i första stycket 

 af hans Hamburgische Dramaturgie heter det om lidelserna, att de skola 

 uppstå inför åskådarens ögon och utan språng växa i en så illusorisk bestän- 

 dighet, att han måste sympatisera med eller mot sin vilja. Om detta lika 

 mycket gäller den förut behandlade frågan om intressets stegring, så sluta sig 

 ett par andra ställen direkt till Lamottes ord om att det föregående bör vara 

 tillräcklig grund och förberedelse för det följande. „Snillet kan blott syssel- 

 sätta sig med tilldragelser, hvilka äro grundade i h varan dra, blott serier af 

 orsaker och verkningar. Att återföra de senare till de förra, att afväga de 

 förra mot de senare, att öfverallt utesluta det ungefärliga, att låta allt för- 

 siggå så att det icke skulle kunna ske annorlunda, det är hans sak, när han 

 arbetar på historiens område" (H. Dr. 30; uttaladt som en allmän sats, 

 hvilken Corneille icke förverkligat i „Eodogune'"). Och på samma sätt, när 

 Lessing (H. Dr. 32) beskrifver, huru en skald går tillväga, när det ämne han 

 valt synes innebära något osannolikt. „Framförallt skall han vara betänkt på 

 att uppfinna en serie af orsaker och verkningar. — Icke nöjd med att grunda 

 möjligheten (af ett sannolikt brott) endast på den historiska trovärdigheten, 

 skall han söka anlägga sina personers karakterer, skall han söka låta de till- 

 fällen, hvilka försätta dessa karakterer i handling, så nödvändigt uppstå den 

 ena ur den andra, skall han söka så noga afmäta passionerna efter hvar och 

 ens karakter, skall han söka genomföra dessa passioner så småningom grad- 

 vis, att vi öfverallt icke iakttaga något annat än det naturligaste och mest 

 regelbundna förlopp" — — 

 Om dialogen. Dialogen är egentligen konsten att föra handlingen fram genom personer- 

 nas tal, så att enhvar yttrar just det som han bör säga, på det ställe der 

 han bör säga det och såsom han bör säga det; att den som först talar i en 

 scen begynner med det som lidelsen och intresset naturligast angifva och att 

 de andra personerna svara och afbryta honom vid lämpligt tillfälle allt efter 

 deras särskilda ställning. — Alltså är dialogen så mycket fullkomligare som 

 man, noggrant iakttagande denna naturliga ordning, deri ej yttrar något onödigt 

 eller sådant som icke utgör, så att säga, ett steg mot upplösningen. 



Lifligheten är en af dialogens största förtjenster och som allt i tragedin 

 bör vara handling, så är lifligheten så mycket nödvändigare. Med undan- 



