Laniottes af handlingar om tragedien. 191 



tag af öfverläggningar och rådslag, hvarvid talen böra vara allvarliga och 

 sammanhängande, fordras värme och täta afbrott. Det är icke naturligt, 

 att personerna, midt under det häftiga lidelser uppröra dem, gifva sig tid till 

 att ömsesidigt hålla tal för hvarandra. Det bör vara en strid af kän- 

 slor, som stöta och triumfera öfver hvarandra. Att vänta tills någon har 

 sagt allt, innan man besvarar honom, öfverensstämmer icke med passionens 

 art och denna bör på teatern efterliknas ända till dess sätt att samtala. I 

 allmänhet taladt följer Corneille härvidlag naturen närmare än Racine. Den 

 senare låter ofta personen tala i en fortsättning allt livad han har att säga 

 och man svarar på samma sätt, så att en lång scen någongång utgöres af två 

 eller tre repliker. Det är nog sannt, att hvarje tal bildar en praktfull följd 

 af verser, hvilka ytterligare förskönas genom utförligheten. Ordningen, reson- 

 nemanget, elegansen äro beundransvärda. Dessa sköna egenskaper göra sig 

 fullt gällande vid läsningen utan utförande och på grund deraf läser man all- 

 tid Racine hellre än någon annan; men på teatern blifva scenerna i anledning 

 deraf mindre lifliga och för den som uppmärksammar sådant, mindre natur- 

 liga, emedan man, då aktörerna äro tillstädes, ofta känner, att de äro besvä- 

 rade af sin tystnad. — Jag kan ej för ofta upprepa det, att åskådaren alltid 

 vill hafva handling. I de flesta scener handla personerna endast förmedels 

 sina känslor och deras rol synes afslutad eller uppskjuten, såsnart de dröja 

 för länge med att låta se, hvad de tänka. Man är otålig att få iakttaga de 

 verkningar, som de spelandes yttranden framkalla. De äro, så att säga, en 

 scens händelser, nästan lika intressanta, som de mest framstickande omhvälf- 

 ningar i stycket och skalden kan icke för mycket mångfaldiga dem. — Dock 

 är det ej alltid nödigt, att den spelande tager till ordet, för att hafva sin del 

 i dialogen; han kan inträda deri genom en rörelse, en blick, ja, blott genom 

 en min, allenast det observeras af den talande och gifver honom anledning till 

 nya tankar och känslor. 



Blott en enda reflexion återstår att göra angående detta ämne. Förfat- 

 tarne bemöda sig stundom att försköna en tragedi med allmänna maximer och 

 utförliga betraktelser; men det är vanligtvis endast en af ärelystnad föranledd 

 prydnad, hvilken ej tjenar till annat än att göra dialogen mindre naturlig och 

 sann. Tragiska personer äro nästan alltid upprörda af våldsamma lidelser: 

 nåväl, huru skulle de då befatta sig med att framställa allmänna reflexioner, i 

 stället för att lifligt känna det som särskildt vidkommer dem? De förefölle 

 oss då mera endast som tänkare, hvilkas yttranden måste bedömas, än som 

 personer, hvilka man måste beundra eller beklaga. De böra blott uttrycka 

 personliga känslor och tankar/' hvilka skalden bör låta åskådaren förallmänliga. 



