192 Eliel Aspelin. 



Thomas Corneilles fel var att sålunda förvandla sina personers enskilda 

 tankar till maximer eller hellre det var hans tidehvarfs fel. Den store Cor- 

 neille hade gifvit honom exempel härutinnan. — Man betraktade då dessa 

 prydnader som utsökta partier, hvari skaldens snille lyste mer än annorstädes, 

 ehuru det skedde på bekostnad af det naturliga och lämpliga. — Dermed är 

 likväl ej sagdt, att allmänna maximer vore absolut förbjudna i tragedin; men 

 de böra alltid vara korta, om ej tillfället är lugnt, då betraktelser och reson- 

 nemang kunna ega rum. 

 Biktiga Lamottes föreskrifter om dialogen kunde ej vara bättre. Ty i hufvudsak 



grundsatser. j nne f atta fa allt hvad derom är vigtigast att säga så kort och klart uttrycket 

 som endast en fransk skriftställare plägar göra det. Jemförelsen mellan Cor- 

 neille och Racine är nog öfverhufvudtaget riktig; men deraf följer likväl ej, 

 att den förres dialog vore mönstergiltig på långt när. Det beständiga tal- 

 hällandet var och förblef en af de pseudoklassiska tragedins ledsammaste lyten. 

 Som ett annat sådant dermed nära sammanhängande kan man beteckna diktio- 

 nens öfvermättnad af betraktelser och maximer. Corneille hade visserligen sjelf 

 varnat för öfverdrift häruti; men det som han — att dumma efter hans 

 egna dramer — ansåg för måtta var i sjelfva verket fortfarande öfverdrift från 

 det naturligas ståndpunkt. Och det var det naturliga, för hvilket Lamotte 

 äfven på detta ställe kämpade. 



