Lamottcs afhandlingar om tragedin. 193 



V. 



Redan tidigare har jag refererat början af Lamottes sista afhandling om 

 tragedin „Discours à l'occasion de la tragédie d'Œdipe", hvari han redo- 

 gör för sin behandling af Oidipossagan. Återstoden af uppsatsen egnas frågan 

 om tragedier i prosaform. Sin sista tragedi hade nämligen författaren ur- 

 sprungligen skrifvit på prosa, men utan att låta uppföra stycket, innan det 

 öfverflyttats till vers. Som motiv härför angifver han dels publikens vana att 

 höra endast tragedier i bunden stil dels skådespelarnes vana att recitera blott 

 versifierade roller; men tager på samma gång tillfället i akt att plädera för 

 tragediers författande på prosa. 



Det är en fördom, anser Lamotte, att tragedins värdighet beror af den Om versens 

 bundna stilen och att ej stora passioner skulle kunna få ett verksamt uttryck heU J delse oc \ 



tragedier pa 



den förutan. Tvärtom skulle prosaformen skänka tragedin den väsentliga för- V rosa. 

 tjensten af större sannolikhet och naturlighet. Då man låter personerna handla 

 naturligt, så borde man väl ock låta dem tala så. Ty onaturligt är ju, att 

 de vid allt hvad de yttra noggrant iakttaga versens regler, ja, äfven när deras 

 lidelser äro som våldsammast. Om versen öfvergåfves, skulle personerna och 

 deras känslouttryck förefalla långt verkligare och derigenom blefve äfven hand- 

 lingen sannare. Hvad komedin beträffar, har man också ofta befriat sig från 

 versens ok samt ernått större lifaktighet och sanning ; men med hänsyn till 

 tragedin vill man ej medgifva sådant. Detta är dock icke väl grundadt. Det 

 är visserligen sannt att af tragiska personer fordras ett ädlare och mera vår- 

 dadt språk; men de böra ej derför tala mindre naturligt och deras värdighet 

 gör dem icke till skalder. 



Vidare skulle frihet i detta hänseende göra det lättare att fullt och rik- 

 tigt säga, hvad sägas bör. Man vore aldrig tvungen att tillgripa ett oegent- 

 ligt ord, emedan det visade sig omöjligt att få det rätta väl inpassadt i ver- 

 sen. Man skulle alltid kunna gifva tankeföljden tillbörlig gradation och kraft, 

 i stället för att rimmets nyck ofta nödgar till att blanda in något svagt eller 



25 



