194 Eliel Aspelin. 



onödigt. Aldrig vore man tvungen att låta inflyta ett medelmåttigt uttryck i 

 stället för ett utmärkt. 



„M. Despréaux har sjelf sagt mig, att han egnat tjugu år åt att rätta 

 ett falskt rim. Jag afdrager hvad nödigt är som öfverdrift; men det återstår 

 i hvarje fall tillräckligt, för att man må förvånas öfver menniskornas löjlighet 

 att uppfinna en konst enkom för att sätta sig ur stånd att noggrant uttrycka 

 det som de ville säga eller hvad som är ännu värre, för att uppoffra det som 

 de skulle kunnat uttrycka på det bästa sätt på vilkor, som förnuftet icke före- 

 skrifvit". 



Dessa åsigter om den bundna formens ringa värde voro så litet ett löst 

 hugskott, att Lainotte senare publicerade sida vid sida med den ursprungliga 

 texten en af honom utförd omskrifning till prosa af första scenen af Racines 

 „Mithridate", för att allmänheten skulle kunna döma. I sammanhang dermed 

 utvecklade han ytterligare de satser, hvilka i hufvudsak refererats. 



Öfverfiödigt är att här närmare redogöra för dessa betraktelser. Endast 

 följande rader må citeras: „Hvari ligger ett arbetes förtjenst, om ej deri, att 

 tankarna äro på bästa sätt förbundna med hvarandra och riktiga i det att 

 känslorna, som stå i naturligt förhållande till det behandlade, framträda i pas- 

 sande form samt i det att författaren valt uttryck, som äro bäst egnade att 

 hos andra framkalla de idéer, hvilka han vill väcka. Se der det förnuftiga, 

 se der vältaligheten, se der den fullkomliga insigten i språket och dess enda 

 berättigade användning. — När dessa fordringar uppfylts, hvad kan ett arbete 

 erbjuda värdt att skattas i anseende till den andliga sidan? Det är just af 

 dessa sköna egenskaper Racines tragedier ej skulle förlora något, om de öfver- 

 flyttades till prosa, såsom jag försökt det med en scen. Hvarför skulle de 

 då synas oss mindre sköna? Hvarför skulle vi skatta dem lägre? Utan 

 tvifvel derför, att vi ej rätt uppfatta deras verkliga förtjenst och att vi ställa 

 för högt versifikationens tillfälliga värde. Men hvari består denna förmodade 

 förtjenst, som vi ställa så högt? I den besegrade svårighetens fåfängliga 

 värde". — — 



Intet af hvad Lamotte anfört i sina afbandlingar om tragedin har ens när- 

 melsevis väckt ett sådant genljud, som hans angrepp på tragedins versform och 

 på samma gång mot den metriskt bundna stilen öfverhufvud. Om han ej gjort 

 sig skyldig till denna förmätenhet, så hade man sannolikt öfver hela hans upp- 

 trädande fält en mildare dom. Nu deremot hafva franska författare ända till 

 senaste tid ansett det vara nog att framhålla de paradoxala satserna om ver- 

 sen, för att affärda författaren såsom mer eller mindre otillräknelig och ovär- 

 dig vidare uppmärksamhet. Dock måste sanningsenligt antecknas, att Lamot- 



