Lamottes afhandlingar om tragedin. 195 



tes mest betydande motståndare bland de samtida, Voltaire, äfven med hänsyn 

 till närvarande fråga behandlade honom särdeles aktningsfullt. Af det redan 

 förut omtalade företalet till sin ., Œdipe" egnar nämligen Voltaire andra 

 hälften till att omständligt vederlägga Lamottes förmenanden om versens vär- 

 delöshet. 



Ehuru nog ett och hvarje kunde sägas om flere af Voltaires anmärknin- 

 gar liksom i anledning af den långa artikel, hvari Lamotte försvarade sig och 

 ytterligare utlade sina åsigter, så faller dock denna polemik utom planen för 

 min afhandling. Utan att referera något af polemiken, utber jag mig att få 

 foga några betraktelser till det redan sagda. 



På två ställen förekommer Lamottes namn i Lessings Hamburgische Dra- 

 maturgie, men blott engång namnes det med afseende å hans afhandlingar om 

 den dramatiska poesin. Lessing fäller då ett omdöme just om Lamottes stånd- 

 punkt i fråga om versen i tragedin (H. Dr. 19). Han gillar icke den franske 

 författarens åsigt, att metern är ett tvång, från hvilket den dramatiska skalden 

 helst borde frigöra sig; men, menar Lessing, man bör ursäkta honom, emedan 

 han hade i tankarna ett språk, hvari poesins versmått blott är till för att kittla 

 örat, utan kunna något bidraga till uttryckets kraft — i vårt (tyska) språk 

 är det deremot mera än så och vi kunna komma långt närmare den gre- 

 kiska poesin, hvilken genom sina versarters blotta rhythm förmår antyda de 

 passioner, som i dem uttryckas. Den franska versen har ej annat värde för 

 sig, än den besegrade svårighetens och det är i sanning en ganska usel 

 förtjenst. 



Som synes gifver Lessing rätt åt Lamotte, såvidt det gäller den franska 

 poesin. Det kan dock ej nekas att under detta medgifvande döljer sig en 

 viss tillfredsställelse att kunna så beqvämt komma åt den franska poesin som 

 här d. ä. endast genom att kort om godt godkänna ett omdöme af en af dess 

 egne idkare. Man kan nämligen ej tvifla på att Lessing, hvilken förstod att 

 uppskatta den metriska formens betydelse för poesin öfverhufvud, äfven hade 

 kunnat uppvisa, hvari Lamottes åsigt var skef; men det låg ej i hans in- 

 tresse. Han uppställer nog anspråk med afseende å den tyska versen ; men 

 låter läsaren, om han så vill, antaga, att franska språket ej ens närmelsevis 

 kan motsvara likartade fordringar. 



Dock låtom oss bedöma Lamotte med hänsyn till den tid då han 

 skref och oberoende af huru de samtides granskning föll sig. Tager man 

 saken så, då måste medgifvas, att hans yrkande har ett ganska stort lite- 

 raturhistoriskt intresse och icke saknar berättigande. Hans angrepp berodde 

 på en riktig känsla för det prosaiska hos den gällande franska skaldekonsten. 



