196 Eliel Aspblin. 



Tydligen saknar han sjelf poetiskt sinne, men deri var han blott allmänheten 

 lik. Går man till 17:de seklets störste smaklärare och störste auktoritet i 

 slika frågor, hvars ord Lamotte sjelf citerar, så finna vi som bekant ej andra 

 fordringar i afseende å poesin uppstälda än dem vår författare angifvit och 

 hvilka allmänt erkändes som normer för kritiken. 



— Quelque sujet qu'on traite, ou plaisant ou sublime, 

 Que toujours le bon sens s'accorde avec la Rime. 



— ■ Aimez donc la Raison. Que toujours vos écrits 

 Empruntent (Telle seule et leur lustre et leur prix. 



— Tout doit tendre au Bon sens: mais pour y parvenir, 

 Le chemin est glissant et penible à tenir. 



Så lärer Boileau i första sången af „l'Art poétique" och då han i fjerde sån- 

 gen prisar poesins bragder i Grekland, lyder det: 



— En mille écrits fameux la sagesse tracée, 

 Fut, à l'aide des Vers, aux Mortels annoncée; 

 Et partout des Esprits ses préceptes vainqueurs, 

 Introduits par l'oreille, entrèrent dans les coeurs. 



När sådana principer voro de ledande, efter hvilka poesins konst — 1'art 

 dangereux de rimer et d'écrire — bedömdes, när sundt förstånd var det enda 

 man fordrade af poesin och visa lärdomars förkunnande var dess högsta mål, 

 då hade Lamotte visserligen full rätt att fråga, hvad det tjenade till att be- 

 svära sig med meter och rim. För att nå det mål Boileau ställt för poesin var 

 prosan onekligen mera ändamålsenlig. Lamottes frimodiga uttalande i denna 

 sak jerate de prof*) han uppstälde inneburo i sjelfva verket en rättvis dom 

 öfver den pseudoklassiska diktningen. Och att dess målsmän icke gåfvo ho- 

 nom rätt beror ej på, att de skulle kunnat med fullt giltiga skäl **) bevisa 

 oriktigheten af hans påstående, utan fastmera af bristande konseqvens. Man 

 kan med ett ord säga, att Lamottes förkastande af versen är den logiska slut- 

 ledningen af Boileaus lära om poesin och som sådan värd att uppmärksammas 

 i den allmänna literaturhistorien. 



*) Utom prosaversionen af första scenen af „Mithridate", publicerade han båda versionerna af sin 

 „CEdipe" och sintiigen en „ode" på prosa, h vilken sistnämnda vid uppläsning i franska akademien hel- 

 sades med applåder. 



**) Ur Voltaires polemiska afhandling må citeras en enda sats, som yttras med direkt hänsyn till 

 scenen ur „Mithridate": Il (Lamotte) ne songe pas que le grand mérite des vers est qu'ils soient aussi 

 corrects que la prose; c'est cette extrême difficulté surmontée qui charme les connaisseurs: réduisez les 

 vers en prose, il n'y a plus ni mérite ni plaisir. — Senare yttrar han dock att den är galen (fou), som 

 söker besegra en svårighet blott för förtjensten att besegra; men den, hvilken drager skönhet ur sjelfva 

 svårigheten, är en utmärkt man. 



