Lamottes afhandlingar om tragedin. 197 



Men den djerfva yrkan på tragedins rätt att uppträda i prosaform inne- 

 bär något utöfver det sagda. Deri döljer sig tillika en framtidstanke. Må 

 man ej förgäta, att han motiverar sin „paradox" äfven med påståendet, att 

 genom den obundna stilen större naturlighet skulle vinnas. Här återkommer 

 sålunda den fordran på natur, hvarpå Lamottc grundat de flesta af sina före- 

 gående reformerande tankar. Att han häri träffat det rätta, det har fram- 

 tiden visat under dess ständiga sträfvan efter större natursanning. Diderot 

 upptog tanken, ehuru han på samma gång dömde de ämnen, hvilka den klas- 

 siska tragedin i regel behandlade; men grunden är för honom ytterst den- 

 samma som för Lamotte. Vår tid har sedermera praktiskt genomfört den idé, 

 för hvilken Lamotte först uppträdde. Versen är numera ytterst sällsynt i det 

 franska dramat. 



