198 Eliel Aspelin. 



VI. 



Redan i inledningen har det anmärkts, att Lamotte saknade förmåga att 

 mottes* egna "* sma e S na tragedier praktiskt tillämpa sina satser. Ja, han icke ens ville 

 tragedier, det. Han följer sjelf de gamla reglerna så troget som möjligt och yttrar i 

 sin polemiska artikel mot Voltaire: „Det är icke för mig sjelf som jag gör 

 anspråk på att utvidga fältet, det är för mina efterträdare, det är för Eder 

 sjelf, min herre, om ni har mod, då en skönhet af högre art än dessa regler 

 yrkar att Ni bryter mot dem". Vändningen är, som synes, spetsig nog; men 

 höjer ej Lamotte i efterverldens ögon. Under sådana förhållanden vore en 

 analys af hans tragedier minst sagdt öfverflödig. Endast i största korthet må 

 här nämnas de svaga försök till något nytt, som framträda i desamma. 



I „Romulus" har författaren velat inlägga särskild förtjenst om handlin- 

 gen. I fjerde akten låter Eomulus öfverstepresten uppresa ett altare i kung- 

 liga palatset (ifall ej rummets enhet varit att iakttaga, hade scenen bort pas- 

 sera i ett tempel). Vid detta altare svärja Tatius och Eomulus att iakttaga 

 vilkoren för den tvekamp, hvarigenom deras tvist skulle slitas. Detta sker i 

 närvaro af en skara romare och en dito sabinare. Färdiga att begifva sig till 

 stridsplatsen, kommer Tatii dotter och yppar, för att afvända tvekampen, i 

 folkets närvaro sin kärlek till Romulus, som hon härtills dolt i sitt hjerta. — 

 Lamotte är icke så litet stolt öfver denna djerfva anordning Kunde jag, 

 frågar han, genom en berättelse, hurudan som helst, åstadkomma den effekt, 

 som denna handling framkallar? Kunde jag på det sättet återgifva de känslor 

 och förhållanden, hvilka deri framträda, och genom versens energi ersätta den 

 imponerande och patetiska scenanordning (appareil), hvaraf blicken här träffas? 



I „Inès de Castro", som gjorde storartad lycka, är åter att märka, att i 

 stycket ej förekomma några confidents samt att i sista akten två barn fram- 

 föras på scenen. Denna senare nyhet bidrar ej blott att göra situationen rö- 



