Lamottes af handlingar om tragedin. 199 



rande, utan inverkar äfven på handlingens gång, i det att åsynen af barnen 

 mer än Inès' ord beveker konung Alphonse att förlåta sin son Don Pèdre, 

 Inès' gemål. Dessutom bör antecknas, att i fjerde aktens tredje scen jemte 

 konungen uppträder hela hans råd (Rodrigue, Henrique et les autres grands 

 du Conseil), ehuru blott för att med tystnad och tårar gifva sitt votum. Al- 

 phonse säger nämligen: 



Je vois trop vos conseils. Ce silense, ces pleurs 

 M'annoncent mon devoir, en plaignant mes malheurs. 



I „les Machabées" och „Œdipe" finnes intet som förtjenar att särskildt 

 framhållas, om man undantager den redan omtalade förändringen af Oidipos' 

 karakter. 



Då sålunda Lamotte sjelf drog sig för att i verk och gerning genomföra 

 sina läror, skulle det i sanning varit förvånande, om andra med ifver egnat 

 sig åt att efterfölja dem. Det är också nogsamt bekant, att de icke åstad- 

 kommo någon reform; men icke destomindre kan det ej ifrågakomma att utan 

 vidare tillbakavisa spörsmålet om den inverkan Lamottes uppträdande möjligen 

 haft på pseudoklassikerne. För att finna något svar på denna fråga, måste . 

 Voltaires förhållande till Lamotte underkastas en kort granskning. 



Det är sagdt, att Voltaire i företalet till sin „Œdipe", hvari han polemi- Voltaires 

 serar med Lamotte, behandlar denne mycket aktningsfullt, Så paradoxal fram- Mhallande 



J ° r till Lamotte. 



ställningen om enhetsreglernas förkastlighet och versens värdelöshet än tyckes 

 förefalla honom, så uppradar han likväl utan att snäft afvisa den andre alla 

 skäl han möjligen kan finna, för att bevisa det oberättigade i att anfalla dessa 

 tragedins grundvilkor. Dertill kommer, att han föröfrigt blott tillbakavisar 

 Lamottes jemförelse mellan operan och tragedin; men leninar allt hvad denne 

 eljes anfört oantastadt. Slutorden lyda: „Jag skulle ännu taga mig friheten 

 att tvista med M. de Lamotte om några andra punkter, men det skulle kanske 

 se ut som en önskan att angripa hans person och låta misstänka en illvilja, 

 som är långt borta från mina känslor. Jag föredrar mycket att draga nytta 

 af de skarpsinniga och fina reflexioner, som han framlagt i sin bok, framför 

 att ifrågasätta några, hvilka synas mig mindre sanna än de andra". Den stora 

 aktning, som uttalar sig i dessa ord, måste hafva varit verklig, och icke blott 

 en tom artighet mot den grånade författaren. Man finner nämligen, att Vol- 

 taire långt efter hans död sällan nämner Lamottes namn, utan att tillägga ett 

 vackert epitet. För att ej tala om andra exempel, hänvisar jag endast till 

 Voltaires „Commentaires sur Corneille" (1764), der Lamotte kallas „homme 

 d'esprit et de génie" och hvari det vid fråga om dennes „Œdipe" — öfver 



