200 Eliel Aspelin 



hvars framträdande några år efter hans egen Voltaire sin karakter likmätigt 

 rätt väl kunnat känna sig förnärmad — yttras om författaren: „l'un des plus 

 ingénieux auteurs que nous ayons". 



Samtidens störste skald stälde således Lamotte högre än han skattats af 

 öfriga samtida och efterverlden. Om någonstädes, måste väl då i Voltaires 

 tragiska diktning spår af inverkan af hans kritik framträda. Utan att inlåta 

 mig på en detaljerad undersökning, hvilken med hänsyn till det stora antalet 

 af hans tragedier hlefve alltför tidsödande, hoppas jag dock kunna framte be- 

 vis på att Voltaire verkligen tagit ad notam åtskilliga af Lamottes satser. 



Med kännedom af den trohet, hvarmed Voltaire hyllade det traditionella 

 systemet, är på förhand klart, att Lamottes vigtigaste reformtankar skulle af 

 honom förbises. Allra begärligast synes han ock hafva accepterat en af de 

 anvisningar, hvilka visa kritikern mest fången i den samtida poesins schema- 

 tism — jag menar den naiva utläggningen om „igenkänningsscenernas" förde- 

 lar. Ingen dramatisk författare hvarken före eller efter torde så oupphörligt 

 slitit på detta triviala, medel att „taga" publiken. I tre af Voltaires tragedier, 

 „Eriphyle", „Mérope" och „Sémiramis" förekommer en igenkänningsscen mel- 

 lan mor och son; i „Olympie" igenkänner en mor sin dotter; i „Zaire" fin- 

 nes en tredubbel igenkänningsscen, i det Lusignan igenkänner sina äfven sig 

 emellan okända barn Zaire och Nérestan; i „Mahomet" upprepas detta tre- 

 dubbla igenkännande mellan Zopire, Seide och Palmire; i „Les lois de Minos" 

 igenkänna far och dotter h varandra; i „Adelaide du Guesclin" sammanträffa 

 oförmodadt tvenne bröder och i „Alzire" åter två förlofvade, hvilka tro sig 

 långt åtskilda o. s. v. Lamotte hade sagt, att utropen: min son! min mor! 

 min broder! min syster! vore nog, för att framkalla tårar — hos Voltaire 

 återljuda dessa utrop och andra liknande i hvartannat stycke och han försum- 

 mar ingalunda att regelbundet låta hos resp. anförvandter instinktartade kän- 

 slor och aningar föregå det afgörande ögonblicket, såsom Lamotte beskrif- 

 ver det. 



Af ungefär samma värde är vår författares råd, i hvilken form „den äk- 

 tenskapliga kärleken" lämpligast bör framställas på scenen. Makarna böra 

 vara på engång passionerade och pligttrogna samt kärleken ömsesidig, för att 

 verkan skall vara fullständig. Detta recept har Voltaire på det noggrannaste 

 följt i „L'Orphelin de la Chine", hvari Zamti och Idamé bilda ett i allo full- 

 komligt och följakteligen „intressant" äkta par. 



Det vore likväl orätt att tro det Lamottes inflytande endast kan varsnas 

 i sådana drag, hvilka äro alldeles betydelselösa för dramats utveckling. Tvärtom 

 finner man äfven en och annan af vår kritikers bästa tankar uppdyka hos 



