Lamottes afhandlingar om tragedin. 



201 



Voltaire, ehuru det i särskilda fall kan tvistas om hvad som beror på inver- 

 kan af Lamotte, hvad åter på engelska intryck. Hos de författare, som skrif- 

 vit om Voltaires dramatiska diktning icke ens omnämnes möjligheten, att han 

 skulle kunnat hafva något att lära på så nära håll; men i sjelfva verket synes 

 det vara minst sagdt oafgjordt, huruvida icke just Lamottes råd oftast varit 

 afgörande för hvad som borde eftersträfvas. 



Vi hafva ofvanföre sett, huru ifrigt Lamotte i sin andra afhandling yrkar 

 på des actions cTappareïl et de spectacle. Denna fordran återkommer flerfal- 

 digt hos Voltaire, ehuru mera begränsad och ständigt ledsagad af reservatio- 

 nen, att diktionens glans dock är vigtigare. Bland annat talas deroin i den 

 till Bolingbroke dedicerade .,Discours sur la tragédie", som åtföljer „Brutus". 

 Voltaire tager liksom Lamotte Racines „Athalie" till föredöme och säger, att 

 han sjelf icke utan räddhoga infört på franska scenen Roms senat, hvilket 

 sker i nämnda, i England påbörjade tragedi. I regel angifves detta drag som 

 en yttring af det engelska inflytandet, men faktiskt är, att Lamotte häri var 

 hans föregångare. Och det icke blott teoretiskt utan äfven praktiskt i „Inès 

 de Castro", såsom nyss berättats; ty det kungliga rådets framförande på sce- 

 nen kan ganska väl jemföras med Voltaires nyhet. Vid de förnäma korpora- 

 tionernas uppträdande är särskildt att märka den öfverensstämmelse, att såväl 

 de spanske granderne som de romerske senatorerne äro stumma medspelande. 

 Som ytterligare anledning att tro det Voltaire svårligen kunnat undgå att tänka 

 på Lamotte och hans stycke må äfven erinras om situationernas likhet för- 

 öfrigt. Liksom Brutus dömer konung Alphonse sin son till döden och han 

 jemför sig sjelf med den oböjlige romaren. 



Vidare kan man hänföra till Lamotte Voltaires sträfvan att undertrycka 

 de s. k. förtrogna. Sannt är att han sällan kan undvara dem ; men åtmin- 

 stone yfs han med att i „Oreste" hafva bland annat åstadkommit en tragedi 

 „sans confidents". — Äfven använder han temligen sparsamt och blott undan- 

 tagsvis längre monologer. 



Om det är jemförelsevis sällan Voltaires tragedier visa spår af inverkan 

 af Lamottes läror, så ser man dem så mycket oftare gå igen i hans teoretiska 

 uttalanden. Sådant förekommer alldeles tidigt, såsom t. ex. i företalet till 

 „Marianne" (1725), der han säger, att kända hjeltar böra skildras sådana som 

 publiken föreställer sig dem; men mest i kommentarierna till Corneille. Vol- 

 taire klandrar tragedier, som äro mera konversation än handling: tout doit 

 être action dans une tragédie — icke så att hvarje scen bör vara en hän- 

 delse, men hvarochen bör tjena till att knyta eller upplösa intrigen; han stäl- 

 ler samma fordringar på en exposition som Lamotte och berömmer liksom 



26 





