202 Eliel Aspelin. 



denne expositionen till „La Mort de Pompée" såsom mönstergiltig ; han yrkar, 

 att skalden icke får synas, icke får låta personerna uttala sina egna d. ä. skal- 

 dens tankar (hvem hade oftare brutit häremot än Voltaire sjelf!); han varnar 

 för maximer särdeles i passionerade ögonblick och fordrar, att de skola fram- 

 träda såsom personernas egna „sentimens" i det läge, hvari de befinna sig, 

 icke i allmän form o. s. v. Med ett ord en stor del af Lamottes satser ut- 

 gör norm för kritiken. Ja, om man jemför den riktiga uppfattning om många 

 frågor i afseende å dramat, som framträder i dessa kommentarier, med Vol- 

 taires egen skaldeverksamhet, så får man syn på en motsägelse, hvilken en- 

 dast kan hafva sin grund i att skalden vid sin produktion envisades med att 

 upprätthålla de traditioner, hvilka enligt hans tanke utgjorde vilkoren för den 

 franska tragedins öfverlägsenhet, medan han såsom kritiker icke kunde låta 

 bli att ansluta sig till de sunda principer Lamotte framstält. Man har derför 

 all anledning att betrakta de smickrande epitet han i samma arbete gifver åt 

 denne som en gärd af tacksamhet för den direkta nytta han vid dess förfat- 

 tande haft af föregångaren. 



Resultat. Planen för närvarande afhandling är härmed genomförd och det återstår 



blott att i korthet angifva det resultat, hvartill det framstälda leder. 



Lamotte var icke reformator utan endast kritiker. Han bröt ej med det 

 gamla och hade ingen sann hog att omskapa det, ehuru han insåg dess bri- 

 ster. Oaktadt han blottar dem alla — de förlamande enhetsreglerna, den 

 schematiska karaktersbehandlingen, de „förtrognas" ihålighet, bristen på hand- 

 ling, diktionens svulst och onatur — så var han dock ej man att stå på egen 

 botten. Om han varit det, så skulle han ej öfverlemnat åt andra att tillämpa 

 sina läror. Den innersta svagheten var, att han ej fattade något högre mål 

 för skalden än publikens nöje. Denna princip undergräfde hans grundsatser. 

 Han yrkade åter och åter på natur; men tillät stundom äfven medvetet onatur 

 gälla, ifall publiken, tack vare fördomarna, tog det för natur och hade 

 nöje deraf. Med ett ord, blott en ny, högre syn på konstens uppgift skulle 

 inneburit verklig befrielse från traditionerna. Och dock, huru nära var han 

 ej att nå den. Från sådana satser som dessa: man vill öfverallt igenkänna 

 det menskliga; hvarje person bör tala såsom naturen sjelf skulle ingifvit honom 

 i det läge, hvari han befinner sig; vi anslås mest af det som är oss nära och 

 liknar oss — från dem var blott ett steg till en ny princip, men tiden var ej 

 mogen derför. Ej heller Voltaire kom längre. Han uttalar på flere ställen, 



