Lamottes afhandlingar om tragedin. 203 



att han såsom skald hade endast publikens tycke och behag till rättesnöre. 

 Framsteget att välja ämnen utom det vanliga området tog han noga taget af 

 tvång, derför att de grekiska och romerska motiven voro så utnötta *) ; och 

 då han begagnade tragedin till förkunnande af nya idéer, så var denna för 

 honom blott medel. I sjelfva verket höjde han hvarken det ena eller det 

 andra till ny, befriande princip för dramat. 



Hvilken var under sådana förhållanden Lamottes betydelse? Den att 

 bana väg för det nya, som han icke såg, men som likväl skulle komma. Han 

 riktade det första slaget mot den klassiska tragedins auktoritet. Emedan Vol- 

 taire och andre med honom fortfarande efterbildade Corneille och Racine, har 

 man antagit, att slaget var förfeladt, men då, såsom vi sett, Lamottes läror 

 gå igen som ledande grundsatser vid senare kritik af systemet, så fordrar rätt- 

 visan, att hans namn namnes med motsvarande heder. 



Jemförelsen mellan Lamottes afhandlingar och Lessings „Hamburgische 

 Dramaturgie" har varit svår att genomföra och kan endast delvis vara till- 

 fredsställande, emedan dessa arbetens plan varit så olika. Ofta är det blott i 

 förbigående och tillfälligt Lessing berört samma sak som Lamotte och sär- 

 skildt har denne alls icke upptagit de grundfrågor, hvilka den andre så ut- 

 förligt behandlar i senare hälften af dramaturgin. Lamotte håller sig så godt 

 som uteslutande till tragedins teknik. Emellertid råder mellan de båda för- 

 fattarne öfverensstäminelse i de flesta punkter, der jemförelse kunnat ega rum. 

 Så är fallet i afseende å frågan om uppfinningens förhållande till det histo- 

 riska, enhetsreglerna, intressets betydelse, karaktersteckningen, handlingens vigt 

 för dramat, förkastligheten af förtrogna samt lagen om fullständig motivering. 

 Nästan allt livad hos den franske kritikern fått en tillfredsställande utred- 

 ning återfinnes hos den tyske — sannt nog aldrig i form af citat och säl- 

 lan i liknande ordalag, men icke desto mindre i grunden överensstämmande. 

 Det är med Lessing, liksom stundom med Voltaire i „Commentaires sur Cor- 

 neille", att de Lamotteska lärorna visa sig hafva ingått i hans medvetande. 

 Voltaires skuld till Lamotte är utan tvifvel mera direkt, ty Lessings insigter 

 hvilade på ojemförligt djupare och mer omfattande studier; men derför kan man 

 ej helt och hållet förneka dennes förbindelse till honom. Då Lamotte engång 

 funnit ett allmänt giltigt och klart uttryck för måuga dramatiska frågors lös- 



*) Han säger visserligen i anledning af „Zaire", att engelskt föredöme ledt honom att deri „mettre 

 sur la scène les noms de nos rois et des anciennes familles du royaume"; men beträffande „Aizire" skrif- 

 ver han 1736 till abbé le Blanc: „Rome et la Grèce semblent épuisées. Il est temps de s'ouvrir de 

 nouvelles routes". Dock må äfven erinras om Lamottes ofta upprepade yrkan på „nyhet" i afseende å 

 motiven. 



