21 



bär dess axel i regeln två lågblad och inga örtblad (som hos A. 

 paténs); 'A:e generationens bladrosett börjar då nästan alltid med 

 örtblad och saknar lågblad. Gränsen mellan örtblad och knopp- 

 fjäll på hufvudaxeln är mindre skarp; det kan till och med hända, 

 att alla knoppljällen ha en rätt tydlig, om ock liten skifva. Sterila 

 rosetter ha också period af lågblad och örtblad, men lågblad utan 

 skifva är blott ett enda, som lätt kan förbises. A. vernalis utmär- 

 ker sig från våra andra Pnlsatilla-iormer därigenom, att de under 

 en vegetationsperiod utvecklade bladrosetterna ej vissna på hösten, 

 utan fortlefva tämligen friska långt fram på andra sommaren och 

 följaktligen till slut förelinnas samtidigt med de nya bladen (jfr A. 

 llepatica). Då det i Horor något oklart heter att »rot-(jord-)bladen 

 äro utvecklade före blomningen» bör detta alltså förstås så, att 

 bladrosetten hos A. vernalis öfvervintrar m. e. m. frisk, medan den 

 hos de andra arterna vissnar på hösten. 



Likheten i skottbyggnad hos A. vernalis och paténs motsvaras af 

 bådas jämförelsevis nordliga utbredning. De räknades af Enolkh 

 till europeiska florans glaciala element. 



Det greniga utseendet hos rotstocken af i4. paténs förhöjes genom det 

 egendomliga förhållandet, att den plägar vara mer eller mindre klufven 

 och uppfläckt på längden. I vinkeln mellan två grenar spränges rot- 

 stocken uppifrån nedåt; ofta klyfves den samtidigt nedifrån uppåt, 

 hvarvid början tyckes ske i vinkeln, där en gröfre rot utgår. Till 

 slut kan sammanhanget mellan rotstockens olika delar bli ganska 

 löst, och faktiskt förekommer det, att ett individ på detta sätt 

 sönderfaller i två, ett mera ovanligt fall af förökning hos en s. k. 

 radix multiceps. (I sammanhang härmed vill jag nämna, att vege- 

 tativ förökning någon gång sker genom rotskott). Afven på enstaka 

 punkter af rotstocken uppstå kortare remnor, som gå till märgen 

 eller tvärsigenom hela rotstockens tjocklek, så att den styckevis får 

 rent af ett nätlikt utseende (se lig. 9). De uppfläckta styckena 

 kröka sig gärna, så att utsidan blir konkav, en följd af spänningen 

 mellan barken och veden (J. Sachs [I]). Det har händt, att en rot- 

 stocksgren i följd häraf vridit sig ett helt hvarf, så att den blom- 

 och bladbärande ändan kommit upp på andra sidan och sålunda 

 åter riktats rakt mot ljuset. På de delar af en sönderfläckt stam, 

 hvilka förut voro vända inåt mot märgen, framträda, såsom af- 

 bildningen visar, kärlsträngarna i form af ett system af slingrande 



