36 



kommit så långl ned som till 40:e breddgraden, d. v. s. den unge- 

 färliga gränsen för inlandisens utbredning. Likaså kan den euro- 

 peiska formen ha under istiden undanträngts mot södra Ryssland 

 för att sedan intaga en del af sitt gamla område. Den sibiriska 

 formen måste då utgöra en afkomling af en bland de två andra 

 och sannolikast af den europeiska, med hvilken den har största 

 likhet, särdeles som deras utbredningsområde gränsa till hvarandra. 

 Den sibiriska formen visar sig för öfrigt genom sin bristande mor- 

 fologiska stadga såsom en i utveckling stadd form, den europeiska 

 däremot är tämligen fristående, föga varierande och representerar 

 ett äldre utvecklingsstadium, så till vida som dess örtblad ha stan- 

 nat på det utvecklingsstadium som de fmbladiga Palsatilla-formerna 

 uppvisa under sin tidigare ontogenes. 



Om A. paténs, kollektivt uppfattad, eller dess urform verkligen 

 utgör ett arcto-tertiärt element i floran och fordom funnits till i 

 polartrakterna, är det helt naturligt, att den vid kvartärtidens 

 början skulle drifvas ned dels öfver Grönland till östra Nordame- 

 rika, dels öfver Skandinavien eller Ryssland till sj^döstra Europa, 

 hvarefter den sibiriska formen kan ha utbredt sig på landvin- 

 ningarna efter det aralokaspiska hafvet eller det forna sibiriska 

 ishafvet samt vidare österut i Asien, den stora stråkvägen för arter 

 med stor nordlig utbredning. 



A. pratensis har ett något sydligare utbredningsområde, hvilket 

 sträcker sig från södra Skandinavien genom mellersta Tyskland 

 och Böhmen till Steiermark, nedre och öfre Österrike, Ungarn, samt 

 österut till åtminstone västra Ryssland. Den ingår i Stipa-forma- 

 tionerna och trifves på den ungerska pusztan, I mellersta Europa 

 räknas den till de pontiska florelementen, den ledsagar i Väst- 

 preussen stäppväxterna i »Formation der Kalkhiigel» (Scholz). I 

 motsats mot A. paténs har den stor frekvens inom större delen af 

 sitt utbredningsområde samt stor spridningsförmåga. På Gotland 

 är den allmän ej blott på sandfälten och i kanterna af sandiga 

 skogar utan äfven på hällmark, där den uppträder som sprickväxt 

 eller är spridd på söndervittrad kalksten, samt å gamla strandvallar 

 på alla nivåer. Sin spridningsförmåga visar den däri, att den snart 

 infinner sig på kalhuggna marker eller genom skogseld härjade 

 fält. Den florerar på vägkanter, sandiga åkerrenar, öfvergifna sand- 

 åkrar, invid byar och andra ställen, där marken genom kultur- 

 människans åtgärder erhållit en saltrikedom, som kanske ger den 

 en viss likhet med den ungerska pusztan. 



