42 



material ej är kastadt huller om buller, som del vore ifall cellinne- 

 hållet utgjordes af en homogen lösning, ulan alt det är på ett sinn- 

 rikt sätt fördeladl öfver de struklurelement och organ, hvilka till- 

 sammantagna utgöra elementarorganismen. 



För att tydligare åskådliggöra vår uppfattning kunna vi taga föl- 

 jande bild till jämförelse. En kemist, som vill framställa en grupp 

 föreningar af vissa modersubstanser, skulle tydligen ej komma någon 

 hvarl, om han blandade tillsammans dessa i samma kärl. Först 

 sedan han fördelat utgångsmaterialet på flera apparater o. s. v. skall 

 han lyckas frambringa ett mångsidigt resultat ur ett jämförelsevis 

 begränsadt utgångsmaterial. 



På liknande sätt förhåller del sig nu i cellen. De kemiska appa- 

 raterna, retorterna, profrören och bägarna o. s. v. motsvaras af 

 plasmats strukturer och organ, och den enda skillnaden är, alt i 

 cellen allt är så utomordentligt väl sammansatt och ändamålsenligt 

 inrälladl, alt den funklionerar utan intelligenta varelsers hjälp och 

 frambringar en otalig mängd företeelser ur ett jämförelsevis mycket 

 enkelt och begränsadt utgångsmaterial: vid klorofyllceller luftens 

 gaser och markens eller vattnets salter. 



Vi förstå sålunda af hvilken stor betydelse plasmats fysikaliska 

 eller morfologi ska organisation är och hur intimt denna är för- 

 bunden med alla lifsfunktioner. — Detta intima samband mellan 

 funktion och struktur är mycket viktigt alt påpeka, ty del utgör 

 ett af plasmats och cellens särmärken gentemot organismen som 

 helhet betraktad. I den sammansatta eller »helorganismen» (på 

 tyska »Gesamtorganismus») betingas visserligen äfvenledes form och 

 funktion af hvarandra, likväl är ej sambandet dem emellan så nära, 

 all organens gestall och karaktär förändras med funktionernas kvanti- 

 tativa växlingar. Vi veta ju också, hurusom t. ex. bladen kunna 

 antaga olika utseende, utan att någon variation i deras funktion kan 

 uppspåras. Öfverhufvud taget gäller vid helorganismen, alt dess 

 gestaltning kännetecknas af en viss styfhet, som gör, att den endast 

 medelbart, genom nyskapning, kan anpassa sig efter förändrade 

 morfogeneliska betingelser. 



I cellen däremot är allting utmärkt af en påfallande rörlighet, och 

 dess organ och strukturer kunna genomlöpa stora morfologiska för- 

 ändringar med utomordentlig smidighet. Jag behöfver endast fästa 

 uppmärksamheten vid de talrika formomskapningar, hvartill cell- 

 kärnan är i stånd. Den kan ju antaga det mest skiftande morfo- 

 logiska utseende, den kan bli trådlik, spiralvriden, amöbalik, o. s. v. 



