4:i 



Och vid h varje krnndclning genomlöpes ju en hel serie slruklur- 

 och forinförändringar. Älven kromaloforerna äro i slaiid lill dylika 

 förändringar, ehuru i mindre utj)räglad grad, ocli all plasmals giund- 

 sliuklur kan vara växlande är väl hekanl. De isynnerhet förr i 

 tiden och tyvärr ihland äfven nu sä ondiuldade teorierna om en 

 fast eller ständigt återkommande })lasmaslruktur äro oriktiga. 

 Hvilket naturligtvis icke hindrar, att dessa teorier eller snarare de 

 iakttagelser, på hvilka de stödja sig, kunna halva en partiell riktig- 

 het. Ingen tvillar sålunda på, alt en del suhstanser i cellen under 

 vissa omständigheter kunna antaga trådform. Men del vore full- 

 ständigt oriktigt alt uj)phöja dessa iakttagelser till en för alla fall 

 gällande teori, som Flkmming på senare år gjorde. Ty plasmat och 

 kärnan kunna äfven ha skumstruktur och granulastruklur, och 

 därför ha äfven BCtschli och Altmann till en viss grad rätt i sina 

 iakttagelser, ehuru deras teorier måste förkastas. 



Plasmat har alltså, generellt helraktadt, en växlande struktur, men 

 därmed är ingalunda sagdt, all strukturen vore godtycklig, eller att 

 plasmat öfverhufvud taget kunde antaga hvilken struktur som helst. 

 Det är nämligen så, alt cellen och dess organ, oakladt den rika 

 gestaltningsförmågan, i regeln hihehålla sina j)otentielIa egen- 

 skaper. Kärnan t. ex. förlorar ej något af sin omfattande l)etydelse, 

 ehuru den vid delningen undergår afsevärda morfologiska för- 

 ändringar. Alla dessa struklurväxlingar torde däremot ha sin grund 

 i kvantitativa växlingar i cellens funktioner, och att de förra äro så 

 påfallande lyder pa etl intimt samhand mellan dem och de senare. 

 Emellertid inses, att eftersom cellen hihehåller sina potentiella egen- 

 skaper, de kvantitativa funktionsväxlingarna ej kunna vara godtyck- 

 liga. De måste alltid röra sig mellan vissa gränser, hvilka hestäm- 

 mas af cellens k\alilaliva natur. Ett öfverskridande af dessa 

 gränser måste föra med sig en omändring af denna, hvilket i de 

 allra flesta fall leder mot döden. Därför haller sig också cellens 

 struktur, oaktadl sin växlingsförmåga, inom vissa utstakade gränser, 

 och därför kan man ej kalla den godtycklig, helst som den afspeglar 

 den just för ögonhlicket härskande konstellationen af de inre, kvan- 

 titativa hetingelserna. 



Dessa inre hetingelser äro till en del allmänna och sålunda ofta 

 återkommande, äfven hos skilda j)lasmaarter. I3ärpå heror det, att 

 vi återfinna vissa strukturella företeelser hos de mest olikartade 

 elementarorganismer. Men de inre hetingelserna kunna äfven vara 

 af mer speciell, för artplasmat specifik natur, och därföi- kunna 



