44 



i celler strukturer uppstå, som aldrig återfinnas i celler af 

 annan art. 



En allmän och ofta återkommande struktur är den s. k. skum- 

 strukturen (»Wabenstruktur»). Detta hänger samman därmed, att 

 plasmat är fysikaliskt heterogent, och att följaktligen dispersions- 

 medel och dispersa faser söka orientera sig så som fallet är i hvilken 

 emulsion som helst. 



Mera speciella strukturföretelser uppstå därigenom, att på grund 

 af det kemiska maskineriets speciella läggning ämnen upplagras eller 

 afsöndras i plasmat och där antaga särskilda former; vi kunna här 

 tänka på sådana saker som beskrifvits under namn af kromidier, 

 mitokondrier o. s. v. hos djuren. Hos Ascaris har man t. ex. funnit 

 egendomliga strukturer i cytoplasmat, hvilka befunnits stå i något 

 slags samband med glykogenomsältningen (jfr nedan). 



Att öfverhufvud taget plasmat är af heterogen natur har jag 

 ofvan återfört till den arbetsfördelning, som med den stigande fylo- 

 genetiska utvecklingen blef en nödvändig betingelse för en högre 

 kvalitativ komplikation och sålunda för en högre utveckling af ele- 

 mentarorganismen i allmänhet. Därmed står naturligtvis också i sam- 

 band att ])lasmats olika fysikaliska eller morfologiska element ha en 

 mycket olika betydelse för det cellulära maskineriet. Några af dem, 

 såsom kärnan och kromatoforerna, äro att betrakta som viktiga organ, 

 hvilka, om de allägsnas, ej kunna genom nybildning ersättas. Hur det 

 är med de öfriga, smärre strukturelementen, vet man ej så noga. Men det 

 torde vara antagligt, att en stor del af cytoplasmats komponenter kunna 

 genom själfverksamhet återbildas, om de på artificiell väg aflägsnas. 



Hvilka äro nu orsakerna till, att plasmastrukturerna ha ett 

 under olika betingelser ofta växlande utseende, under det att i hel- 

 organismen organen och elementarorganen, sedan de en gång upp- 

 stått, äro jämförelsevis mycket konstanta? De väsentliga orsakerna 

 hafva vi tvifvelsutan att söka i de egenskaper, som åtskilja hel- 

 organismen och elementarorganismen. 



Jag nämnde redan förut att helorganismen utmärkes af en viss 

 styfhet, i det den anpassar sig efter förändrade betingelser hellre 

 genom nybildningar än genom omskapning af redan utbildade organ. 

 Detta sammanhänger därmed att de senare ha ett fast skelett, som 

 ej efter behag kan inifrån åter uppmjukas. 



I cellen däremot äro alla strukturer och organ, åtminstone de 

 som utmärka det embryonala tillståndet, mer eller mindre flytande 

 eller kunna genom själfverksamheten åter göras bildbara. Därigenom 



