47 



de s. k. kärnfärgerna och i vissa fall antogos härstamma frän det 

 s. k. kronialiiiel i cellkärnan (Jfr fig. 1\ 



I mänga inelazoceller har nian sedan funnit till utseendet lika- 

 dana strukturföreteelser (fig. 2). En del författare inbegripa deni 

 under kromidiehegreppet; andra kalla dem emellertid för mito- 

 kondrier eller kondriosomer. Under de senare benämningarna sam- 

 manfattas äfven företrädesvis tradiga och korniga bildningar i plasmat 

 (jfr fig. 4 och 5). I^ä senare tid har man äfven i växtceller iakt- 

 tagit dylika bildningar (jfr fig. 14). 



vSlutligen äro att nämna de plasmainneslutningar, livilka gifva 

 upphof till den s. k. bikärnan (yolk-nucleus, Dotterkern, corps vitte- 

 lin) hos mänga djurägg (fig. 3). Ur denna senare lära vid kärn- 

 delningen centrosfärerna uppstå. 



Utom de här nämnda plasmastrukturerna, hvilka i ett eller annat 

 afseende afvika från plasmats grundstruktur och ofta tilläggas teo- 

 retisk betydelse, skulle kunna nämnas en del andra bildningar. Jag 

 afstår emellertid här från en ytterligare uppräkning, helst som jag 

 senare får tillfälle att återkomma till en del af dem. Nämnas bör 

 emellertid, att benämningen pa dessa plasmastrukturer ofta är väx- 

 lande, och i allmänhet gäller, äfven om de förut omnämnda 

 bildningarna, att deras nomenklatur står på något vacklande fötter. 

 Detta synes hänga samman därmed, alt man vid studiet af plas- 

 mats särskilda struktur i de allra flesta fall förbigått sakens fysio- 

 logiska sida, men i stället desto ifrigare fullföljt den rent morfo- 

 logiska analysen. Att ett sådant förfarande lätt leder till oklarhet 

 och öfverdrift, är tydligt, och jag framhäfde ofvan dess teoretiska 

 olämplighet. 



Själfklart är, att det rent morfologiska studiet af cellen, liksom 

 af organismen i dess helhet, är ett nödvändigt stadium, ett ound- 

 gängligt kompliment till den kausala analysen, och i princip är ej 

 heller något att invända emot ett sådant studium. Då vi emellertid 

 i det föregående kommit till insikt om att cellstrukturernas morfologi 

 i motsats till den skelletterade organismens är mycket växlande och 

 omkastbar och synes slå i ett nära förhållande till de kemiska 

 omsättningarna vid ämneväxlingen, framgår redan däraf och a priori 

 att det morfologiska studiet af protoplasten bör inriktas på ett 

 väsentligt annat mål, än hvad som hitintills synes ha varit fallet. 

 Därtill kommer nu, att den morfologiska analysen af cellen har att 

 kämpa med stora praktiska svårigheter, och en stor del af den 

 oklarhet och dubbeltydighet, som vidlåder så många af de 



