50 



lixeringsmedlets inverkan utdragas till trådar eller sammanklibbas 

 till kedjor o. s. v. 



Dessa resultat göra det nu i själfva verket mycket troligt, att en 

 hel del af de under namn af kromidier och mitokondrier beskrifna 

 strukturerna i fixerade präparat på liknande sätt bildats genom 

 deformation af i lifvet på annat och enklare sätt formade bildningar. 

 Eftersom man ej undersökt lefvande material, måste man naturligt- 

 vis ha fastnat för deformationsprodukterna i det fixerade materialet, 

 hvilka på grund af det ofvannämnda aprioristiska antagandet gifva.s 

 ut för att vara naturtrogna. Men äfven om i vissa fall kulor, trådar 

 och kedjeliknande bildningar påträfTas i lifvet — jag har själf iakt- 

 tagit sådana företeelser i det lefvande rotplasmat hos Cuciirhita pepo 

 — så visa mina undersökningar med önskvärd tydlighet, att man 

 hädanefter måste framlägga verkligt kritiskt härledda resultat, för 

 att vi skola kunna tro pa deras motsvarighet i lifvet. Jag vill ej 

 här ingå på en närmare granskning af den hithörande litteraturen 

 under de synpunkter, som framkallats af mina anförda under- 

 sökningar. Det är tillräckligt att fastslå, att alla blott med använd- 

 ning af fixerade präparat gjorda iakttagelser för närvarande ställas 

 i en tämligen tvifvelaktig dager. Jag behöfver t. ex. blott nämna 

 en nyligen utkommen uppsats af Arnoldi och Bf:neckk. 



Öfvergå vi härefter till en skärskådning af den teoretiska meto- 

 diken! Man har, sade vi ofvan, understundom försökt göra fysio- 

 logi af morfologiska iakttagelser. Detta förfaringssätt är ej nytt: 

 ett belysande exempel utgör Strasburgp:rs term »kinoplasma», 

 som redan Pfeffer i sin Fysiologi träffande kritiserat, hvarför det 

 är onödigt att närmare ingå på Strasburgers nomenklatur. I mera 

 omedelbart sammanhang med vårt tema stå själffallet de fysiologiska 

 slutsatser, man trott sig kunna härleda ur plasmastrukturernas ut- 

 seende eller lägesförhållanden. 



Man har ej sällan iakttagit färgade korn i kärnan, i andra stadier 

 sådana utanför densamma och i många fall i omedelbar beröring 

 med kärnmembranen. Dessa iakttagelser anföras som argument för 

 ett aktivt utträdande af kärnsubstans i olöst tillstånd genom den 

 hvilande kärnans intakta membran. Medan å ena sidan, om ett 

 sådant utträdande verkligen ägde rum, vissa stadier skulle se ut på 

 anfördt sätt, kunna dessa lägestillstånd i och för sig ej bevisa ett 

 utträdande af kärnsubstans i olöst och osönderdelad form, så länge 

 man ej lyckats iakttaga förloppet själft (jfr fig. 11). Samtidigheten 

 af två företeelser bevisar nämligen ingalunda att de höra ihop i 



