51 



kausall hänseende. Därför hehöfver del ej l)er() [)a elt iiUrädande 

 af karyolin i j)lasinat, all man sell ell sanilidii^l aflagande af fär- 

 gad subslans i kärnan och ell lilllagande al' färgad snl)slans i 

 plasmal hos en del djnrägg och andra celler (1. ex. .Jöu(;i;nsi;.\, jfr 

 lig. 2). 



Den anförda argunienlerhigen föilorar ännn mera i lillförlillighet 

 därigenom, alt anlagringen af |)arliklar vid kärnmemhranen kan 

 bero ])ä särskilda orsakei- och i lixerade |)räj)aral mäsle beiraklas 

 som en i mänga fall misslänkl föreleelse. Kn lagring af leuko- 

 plasler omkring kärnan är ofla iakllagen i lifvel och lorde vara 

 beroende af kemolakliska förhallanden mellan kärnan och lenko- 

 plasterna. Del är ingalunda osannolikl, all älven andra inneslul- 

 ningar i plasmal kunna j)a liknande sätt kemotakliskt dragas mot 

 kärnan. Säkert är emellertid, att en attraktion mellan krop|)ai" i 

 j)lasmal och kärnan ofla inträder under lixeringsvätskornas inverkan, 

 •lag har själf gjort iakttagelser häröfver, och under namn af systroli 

 är sedan Schi.mpki^ del förhållandel bekant, alt kloroplaster vid 

 plasmolys eller under inverkan af abnorma ljus- eller kemiska för- 

 hållanden klumpas ihop omkring kärnan. Här ha vi utan tvif\el 

 att göra med retningsföreteelser, hvilka till sill väsen äro obekanta, 

 men icke desto mindre intressanta och värda all uppmärksammas. 

 Med dylika fenomen måste man sålunda räkna vid de brukliga 

 cytologiska lixeringsoperalionerna, och de torde i många fall vara 

 orsaken till den i fixerade präparat iakttagna anhopningen afplasma- 

 inneslutningar invid kärnmemhranen. 



Fullfölja vi nu närmast vår granskning af argumenten för ett 

 utträdande af karyotin genom kärnmémbranen, är att påpeka, att 

 ett sådant vore bevisadl, om man direkt kunde iakttaga själfva 

 genomsläppningsprocessen eller om man i nödfall på lixeradt ma- 

 terial erhöUe regelbundna stadier just öfver det ögonblick, då kärn- 

 mémbranen jiasseras. Sådana stadier har man i allmänhet icke 

 funnit, men då man känner kärnans allmänna fysikaliska karaktär, 

 är det ej så svårt att göra sig en föreställning om hur dessa stadier 

 skulle ta sig ut i verkligheten (Jfr Hg. 11). 



Kärnsubstansen är nämligen flytande och har en större ytspän- 

 ning än plasmal. En fast eller flytande partikel inuti kärnan kan 

 därför komma ut i plasmal endast ifall ytspänningen lokalt upp- 

 häfves eller sänkes till samma storlek som plasmats. En sådan 

 lokal förändring af ytspänningen måste resultera i u))pkomsten af 

 ett pseudopodium. Afsnöres sedan pseudopodiel, i hvilkel karyotin- 



