53 







företeelser, förefaller en smula inonslruösl. Man inasle vara okunnig 

 om aiien af cellens kemiska maskineri för all lio, all en substans 

 endast kan vara etTektivl verksam pa den plats, där den linnes 

 upj)lagrad i synl)ar form. För öfrigl är regel, att öfvertaliga kromo- 

 somer o. s. v., som komma ut i plasmal, där autolyseras och följ- 

 aktligen kemiskt nedbrytas. Allt tyder pa, att plasmat och kärn- 

 substansen ha en alldeles särskild antagonism till hvarandra, och 

 tänker man efter, förefaller detta helt naturligt. Ty just därigenom 

 att plasmats och kärnans essentiella kemiska material ha en olik- 

 artad karaktär, betingas upi)enbarligen deras intima samverkan i 

 cellens lif. Och för denna samverkan är kärnans afgränsning frän 

 plasmat lika nödvändig som individernas fortbestånd i ett växt- 

 konsortium. Kärnan och plas- 

 mat komplettera hvarandra: de .^ .;%i:r^ -^ 

 ha livar sitt särskildt utbildade 

 kemiska maskineri. 



Vi kunna sålunda ganska 

 tryggt blifva vid den öfvertygel- 

 sen, att osönderdelad kärnsub- 

 stans endast i undantagsfall tran- 

 sporteras ut ur den hvilande 

 kärnan. Dessa undantagsfall 

 skulle dä vara de ofvan nämnda 



äggcellerna, men dessa fall äro p^g ^g. Noctiluca miliaris. Centralparti 

 som nämnts ännu ej tillräckligt med invid kärnan l)ildad (•entrosfärsu])stans. 

 undersökta. Det verkliga sub- Efter Doflein. 

 stansutbytet mellan kärnan och 



jilasmat, hvilket är nödvändigt för lifvets fortbestånd, torde ute- 

 slutande ske på diosmotisk väg och röra sig om produkter af min- 

 dre hög kemisk komplikation än nukleoproteiderna, hvilka antagas 

 utgöra hufvudbeståndsdelen af karyotinet (=>kromatinet ). 



Uppgifterna om vid kärnan lagrade »kromatinpartiklar » o. s. v. 

 torde sålunda, enligt hvad vi förut funnit, få återföras till fixerings- 

 artefakt eller såsom beroende på kemotaktiska förhållanden. Det 

 låter äfven tänka sig, att vid ämnesväxlingen med kärnan temporära 

 och lokaliserade utfällningar bildas. Centrosfärerna hos vissa lägre 

 djur, t. ex. Xoctiluca, tyckas i själfva verket uppstå på något lik- 

 nande sätt. (DoFLKiN, se fig. 12). 



Medan följaktligen ett utträdande af karyotin i osönderdelad form 

 ur kärnan ännu sa länge ej blifvit nöjaktigt bevisadt och förmod- 



