117 

 Utvecklingsförlopp. 



Stormossens utveckling från hafsvik till högmosse synes hafva 

 lillgåtl i)å följande sätt. Då Lilorina-hafvet drog sig tillhaka från 

 dessa trakter, sköljde vågsvallet från kringliggande moränområden 

 ned de här liggande lerorna i de djupare sänkorna (= de nuvarande 

 myrbäckena). Detta framgår bl. a. af den mossen underlagrande 

 lerans oregelbundet bandade beskaffenhet (se ofvan), och denna 

 lera torde sålunda i sina öfversta lager utgöras af en blandning af 

 Voldia-, Ancylus- och Litorinalera. Att ett prof, taget från själfva 

 strandterrassen, fräste mycket starkt för syra, bekräftar detta påstå- 

 ende. Då hafsylan under sänkningen så småningom nådde pass- 

 tröskeln, kunde den inom det nu afstängda området ej längre 

 sänka sig så hastigt. Detta uppehåll har tydligen räckt rätt länge, 

 enligt hvad jag trott mig kunna sluta af de i det föregående ett 

 par gånger omnämnda strandterrasserna. Härmed menar jag de jäm- 

 förelsevis plana lerytor, på hvilka stranddyn hvilar (se prolilerna). En 

 förklaring för uppkomsten af denna bildning vore den, att torfarten 

 ifråga motsvarade den af fint fördelade organiska beståndsdelar 

 bestående jordart, som uppkommer på mycket grundt vatten (högst 

 någon dm.) i genom vassruggar afstängda strandvatten vid våra 

 insjöar. Man skulle dock äfven kunna tänka sig, att denna »strand- 

 dy» till sin bildning motsvarade de tångbankar på hafskusterna 

 och säf- och vassbankar vid insjöstränderna, som särskildt om 

 våren karaktärisera dessa. I förra fallet får man tänka sig vatten- 

 ståndet några dm. högre än i det senare. Men innan denna stranddy 

 bildats, hade vågsvallet genom att en längre tid på samma nivå 

 ha fått bearbeta stranden och släpa ned först lera och sedan sand 

 och grus från moränen bildat strandterrasserna. 



Då bäckenet börjat afskiljas från hafvet och bildade en lugnare 

 fjärd, afsattes Rhabdonema-gyttiaii ute på djupet och en equivalent 

 till (Uypeus-gylli^n närmare land, där vattnet var grundare och 

 djurlifvet rikare. Efter afstängningen öfvergick strandgyttjan utåt 

 så småningom först i den förut omtalade C7i//;e«s-gyttjan, och sedan 

 till ren sötvattensgyttja. De tre leden kunna vid en blott makro- 

 skopisk undersökning ej skiljas från hvarandra. Att sötvattens- 

 gyttjan afsatt sig äfven rätt långt ut från land, och att sjön således 

 en längre tid bibehållit ungefär samma areal, bevisas genom dess i det 

 föregående omtalade fattigdom på växtlämningar. Dessa utgjordes 

 ju härute förnämligast af lättare föremål såsom Spha(jniun-h\ad och 



