118 



björkfrön, hvilka kunnat utföras af vinden, under det lämningar 

 efter en fast, vid bottnen knuten vegetation saknades. Stormossens 

 utseende på denna tid skulle framgå af protil 1 (Tafla II). 



Då den forna hafsviken definitivt afsnörts och blifvit en insjö, 

 börja utmed stränderna täta rörformationer uppträda, på något dju- 

 pare vatten Scirpeta, på grundare Phragmiteta, och i dessa afsattes 

 detritusgyttja. Samtidigt fortgår bildningen af planktongyttja längre 

 ut, och allt efter som sjön genom gyttjeanhopningarna uppgrundas, 

 kunna de nämnda samhällena skjutas längre och längre utåt den- 

 sammas centrum. Xåjas och en del andra växter, som förut bildat 

 grundvattensvegetationen, dels utdö, dels undanträngas, och Xuphar 

 m. fl. växter börja uppträda och tilltaga. På landsidan af Phrag- 

 miteta men troligen ännu i vattnet uppstå tämligen oblandade 

 bestånd af Equisetum limosum, hvilka närmast land börja uppblan- 

 das med torfbildande Carices och annan sumpmarksvegetation. 



På detta sätt fortgår den forna Stormossesjöns igenväxning. I 

 kärrmarkerna inkomma Salices, förmodligen på tufvor med Sphagna, 

 hvarpå förekomsten af Sphagnum-h\ad i gyttjan tyder, och, möjli- 

 gen något senare, björk och al, tills en krans af löfkärr bildats 

 kring sjön. På denna mark börja slutligen verkliga skogsträd flytta 

 ut. Profil 2 (Tafla II) vill söka ge en föreställning om detta skede. 



Emellertid igenväxer sjön fullständigt och bildar ett kärr. Detta 

 öfvergår i sin tur i löfkärr, och slutligen täcker skogen hela ytan. 

 Denna skog, som väl till en början har natur af sumpskog, bufvud- 

 sakligen bestående af björk, får så småningom en mera xerofil 

 prägel. Granarna bli höga och kottebärande, tallstammarna bli 

 grofva med breda årsringar. I stort sett torde skogen slutligen 

 hafva varit en tämligen ren barrblandskog. Så är åtminstone fallet 

 i östra och södra delarna af mossen, under det björken möjligen 

 spelat större roll i väster. Norr om högmossen flera hundra m. från 

 land ha lämningar anträffats af Prunus padiis och Rhamnus fran- 

 giila. En skematisk framställning af skogsstadiet lämnar profil 3 

 (Tafla III). 



Vi komma så till det sista stadiet i Stormossens utvecklingshisto- 

 ria: försumpningen. Huruvida denna börjat fullt samtidigt i de 

 lägre (marginala) och i de högre (centrala) delarna af området, vill 

 jag låta vara osagdt. Stor kan tidsskillnaden i alla händelser ej 

 vara. Rundt omkring kanterna af den på det forna sjöområdet 

 växande skogen uppträda kärrformationer, hufvudsakligen af samma 

 eller mycket liknande prägel som de, hvilka i nutiden betäcka ytan. 



