119 



Ute på de centrala delarna blir något Sphagnum-samhnWe den för- 

 sumpande formationen. Dessa båda hydrofytsamfund utveckla sig. 

 åt sidorna, det förra genom att fylla det lägre, ringformiga partiet^ 

 det senare genom att från något (antagligen ej allt för litet) centrum 

 sprida sig åt periferien. VAi jämförelsevis tidigt skede af denna för. 

 sumpning framställes (skematiskt) på profil 4 (Taila III). Så små- 

 ningom börja försumpningsformationerna mötas på några ställen. 

 Sphagnnm rår i den strid, som nu uppstår mellan dem. Därtill har 

 den föröfrigt alla betingelser: den högre ståndpunkten vid anfallet^ 

 hvilket gör att den kan ; vältra ut» öfver kärret, ett större obero- 

 ende af horisontalplanet samt större tillväxthastighet. En öfver- 

 gångs- och depressionszon bildas, innehållande representanter för 

 båda de olika sumpsamhällena och dessutom några egna arter. På 

 detta stadium befann sig mossen, då utdikningen afbröt dess vidare- 

 utveckHng (profil 5, Tafla IV). 



Kärrområdenas utveckling är i grunden densamma, ehuru belyd- 

 ligt mindre komplicerad. Sjön igenväxer här mera omedelbart. 

 Redan från början, d. v. s. från den tid, då densamma afsnördes 

 från hafvet, är bäckenet här mindre djupt. Det behöfs därför be- 

 tydligt mindre medverkande omständigheter för att resultatet skall 

 blifva detsamma: igenväxning och det forna sjöområdets betäckande 

 med skog. Hvilka växtformationer som här förmedlat öfvergången,. 

 är jag ej i stånd att exakt afgöra. De ha ej kvarlämnat aflagringar 

 af någon betydande mäktighet. Sjöns djup inom dessa områden 

 har blott uppgått till omkring en meter, under det att densamma 

 inom högmosseområdet varit minst dubbelt så djup. 



Om moränbäckenets sannolika stora djup ute under mossen bar 

 i det föregående talats. En följd af detta blir, att gränslagret mellan 

 den marina leran och gyttjorna kommer att ligga fullkomligt hori- 

 sontellt. Gyttjeanhopningarna åter bilda en kupol, visserligen föga 

 utpräglad, men dock till sina verkningar synnerligen effektfull. På 

 grund däraf att det xerofila växtsamhället, skogen, följer tämligen 

 tätt på de hydrofila kärrsamhällena, kommer gytljekupolens höjning 

 i midten att äfven under skogsskedet göra sig gällande. Den skog, 

 som kläder högmosseområdet, får sålunda sina högsta partier i cent- 

 rum, under det en sänka förefinnes rundt omkring. Skogen lämnar 

 efter sig betydligt mindre mäktiga torfaflagringar än öfriga forma- 

 tioner. På ett framskridet stadium blir troligen torfbildningen rätt 

 obetydlig, hvadan olikheterna i lagrets mäktighet så småningom 

 utjämnas. Dä området sedermera inträder i försumpningsstadiet,. 



