123 



sjunkning. Hur långt denna gått är omöjligt att exakt afgöra. Den 

 limno-lelmatiska kontakten (von Post 1909 sid. 637-640) ligger på sitt 

 djupaste sliille å profilerna 2 — 4 c. l,i' m. under vattenytan å profil 

 1. Om denna sillVa dock är ett uttryck för den verkliga sänkningen, 

 torde vara mycket osäkert, hl. a. därför att mossarna, då profilen gjor- 

 des upp, varit påverkade af utdikningen under flera år. Om sjön 

 under någon del af vegetationsperioden år efter år varit afloppslös, 

 hvilket enligt Sernanders (t. ex. 1910:11), Gavelins (1907 sid. 39) 

 med fleras åsikt i subboreal tid varit fallet med ett flertal sjöar i 

 södra och mellersta Sverige, vågar jag icke afgöra. 



Nu återstår ytterligare att orda något om den sista försumpningen, 

 som enligt Sernanders teori skulle vara subatlantisk. Gent emot 

 honom hetonar emellertid Haglund skogseldens verkan för försump- 

 ning af förut skogheväxt mark och anser, att flertalet mossar äro 

 af sent datum och att en stor del uppkommit genom människans 

 ingripande, genom svedjning och kyttning (Haglund 1907 sid. 19, 

 1908 sid. 314, 1909 : II sid. 389 etc). Jag anser emellertid, att denna 

 förklaring ej äger sin tillämpning för Bälinge Mossar. Dels har 

 försumpningen här ägt rum hufvudsakligen med brunmossor och 

 andra kärrväxter och endast till en relativt ringa del och under 

 särskilda omständigheter med Spliayna. hvilka ju enligt Haglunds 

 åsikt är den försumpande växtgruppen på gamla möss- och m3'r- 

 brändor, dels har i kontakten mellan den gamla skogsbottnen och 

 de försumpande formationernas torf icke något brandlager iakttagits. 

 Kol har dock, som förut nämnts, på en punkt hittats ett stycke 

 ned i stubblagertorfven, men man finner ofta kol i torf, och detta 

 på de mast olika nivåer. I profiler från Gångmossen på gränsen 

 mellan Sparrsätra och Frösthults socknar i sydvästra Upland, 

 hvilka jag upptagit hösten 1910, har jag t. ex. funnit flera kolränder, 

 väl afgränsade såväl uppåt som nedåt. Ingenstädes träffades kolet 

 i kontakten mellan Sphafjnum-iorh'en och underlagrande torfslag, 

 men väl på olika nivåer i löfskogstorf och kärrtorf under Spluifjnum- 

 torfven samt i den senares öfre delar. Weber omnämner ofta brand- 

 lager på olika ställen i lagerserien, bland annat under starka stubb- 

 lager; i skogstorfven under den präglaciala högmossen vid Lune- 

 burg befunno sig ej mindre än tre tydliga brandlager, samtliga ett 

 stycke ned i lagret och under kontakten med Sphdffuiim-ioYhen 

 (Weber 1910 sid. 154). Dock vill jag ingalunda förneka, att skogs- 

 eld och svedjning under särskilda omständigheter kunna förorsaka 

 Sphcig nam-iörsumpnmg. 



