124 



Vi skola nu öfvergå till en närmare redogörelse för tidsbestäm- 

 ningarna. 



Arkeologiska anknytningspunkter för tideräkningen. 



Man har alltmer börjat söka efter anknytningspunkter mellan den 

 arkeologiska tideräkningen i år och den kvartärgeologiska i perioder, 

 af hvad slag nu dessa än må vara. Sernander (t. ex. 1910 : II) har för 

 sin del kommit till det resultat, att den varma och fuktiga atlan- 

 tiska perioden till sin hufvuddel sammanfaller med den äldsta sten- 

 åldern i Skandinavien, representerad hufvudsakligen i landets syd- 

 liga delar. Redan under stenålderns båda följande perioder börjar 

 klimatet bli torrare, under döstid och gånggriftstid (till omkring 

 år 2000 f. Kr. enl. Montelii kronologi, se t. ex. Montelius 1906 sid. 65 

 och 66). Den subboreala perioden infaller, kan man sålunda säga, med 

 gånggriftstid (2500 — 2000 f. Kr.) och räcker bronsåldern ut (till 

 omkr. 550 f. Kr.). Ungefär till denna sistnämnda tidpunkt förlägger 

 Sernander den subatlantiska klimatförsämringen, då klimatet rela- 

 tivt hastigt blir kallt och fuktigt. 



Enligt Almgben (1906 sid. 19) och mina egna undersökningar 

 sommaren 1910 ligga de hittills bekanta stenåldersboplatserna i 

 Upland på 37,.^— 41, .5 m. (Åloppe-Mjölkbo) och 35,6—41,., m. (Tors- 

 lunda i Tierp) öfver hafvet. Almgren har (1. c. sid. 4 iY.) visat, 

 hurusom hafvet vid den tid, då dessa boplatser voro bebodda, nått 

 ända fram till desamma. Vidare påpekar han (1. c. sid. 115), huru- 

 som man bör förlägga dessa boplatser till gånggriftstid (2500—2000 

 år f. Kr.). Ekholm fixerar (1911 sid. 254) den ifrågavarande bo- 

 platskulturens upphörande till öfvergången mellan döstid och gång- 

 griftstid. Vid denna tid, omkring år 2500 f. Kr., skulle således 

 hafvet ännu hafva nått ungefär 35 m. högre än nu. Bälinge Mossar 

 ligga 40 — 45 m. öfver hafvet, och följaktligen kan man beräkna, 

 att de afskilts från hafvet under senare delen af döstiden, eller 

 enligt den Sernanderska periodräkningen under atlantisk tid. 

 Äfven ett annat arkeologiskt vittnesbörd af mera påtaglig art finnes 

 från trakten. Enligt Ekholm (1909 sid. 64) är vid Oxsätra by SO 

 om Stormossen funnen en skilTerknif. Författaren ifråga visar, huru- 

 som skilTerredskapen äro intimt förbundna med den hittills kända 

 upländska boplatskulturen (1. c. sid. 66 IT.j och att denna, där skiffer- 

 redskap äro funna på något afstånd från den dåtida kusten, dock 

 i allmänhet är knuten till något vattendrag. I detta fall skulle 

 således den skillerkullur, hvarom fvndet bär vittne, vara knuten 



