18.") 



ler rörande orsaken till lallniossens ui)i)konisl ej linna någon be- 

 kräftelse i Bälinge, elun uväl jag selt dem bekräftade pä andra håll. 

 Webku (1902 sid. 135) anser nämligen, att tallmosse förnämligast 

 uppstår där, hvarest den starkaste lutningen på mossylan linnes. 

 Som af min växlfysiognomiska karta framgår, ligga nivakurvorna 

 just i skogsområdet längst frän livarandra. Detta skulle ju äfven 

 kunna länkas bero därpå, all lorfbildningen inom lallmossen gått 

 långsammare än på den egentliga öppna mossheden. 



SUBATLAXTISKA GLACIALRELIKTKR. 



Hvad som egentligen föranledde undersökningen af Bälinge Mos- 

 >iar, var det genomgående nordiska draget i deras vegetation. Här 

 finner man ej blott enstaka växter, som tillhöra ett nordligare flor- 

 område, ulan hela formationer och formalionsserier. Af mer eller 

 mindre nordiska arler märkas: Carex liinda, Carex Iieleonastes, Carex 

 chordorrhiza, Sceptnim carolinum, Salix lapponum, Selaginella sj)inulosa, 

 Cetraria niimlis, och Sphaynum Lindbergii. Sernaxdkh har (1. ex. 

 1900 sp. 95) i dessa och liknande förekomster velat se ett bevis för 

 en försämring af klimatet vid den subatlantiska tidens inträdande, 

 så att temperaturen då skulle hafva varit lägre än i nutiden. I 

 början af den subatlantiska tiden skulle således dessa växter hafva 

 vandrat ned från norr, och när klimatet sedan blef varmare, skulle 

 de på en del lokaler, såsom t. ex. i Bälinge, hafva bibehållit sig 

 såsom relikter. 



Emellertid har också den åsikten med styrka gjort sig gällande, 

 att dessa växter ingalunda äro relikter, ulan all den gräns, till hvil- 

 ken de finnas i söder, är deras naturliga sydgräns. Relikter finnas 

 ju i den svenska Horan äfven från andra perioder iWarburg 1910) 

 t. ex. frän den varma tiden före och under Litorina-hafvets maximi- 

 utbredning. Dessa sydliga arler äro, där de växa X om sin egentliga 

 nutida nordgräns, tillfinnandes på typiska relikllokaler, sydlulor (.^drif- 

 bänkslokaler») etc. Men det är svårt att förstå, hur en typisk relikt- 

 lokal för nordliga relikter, särskildt för kärrväxter, skulle ta sig ut. 

 Man kan ju lätt tänka sig, all kärrväxter, sådana som det här 

 är fråga om, under den subboreala liden ej haft lämpliga lokaler 

 Ii 11 sill förfogande. Därför hafva de då haft sitt utbredningsom- 

 råde förlagdl längre mot norr inål skogstrakterna. När vid den sub- 

 atlantiska tidens inträdande klimatet blef fuktigare, bildades bland 

 annal genom skogarnas försumpning ånyo för kärrväxterna ifråga 



Svensk Botanisk Tidskrift 1912. 13 



