188 



vara berättigad att anse dessa lokaler som reliktlokaler, där växten 

 blifvit kvarlämnad, när den nordliga floran drog sig tillbaka mot norr. 

 Men något fullt afgörande bevis för en dylik förskjutning af en 

 växtgeografisk gräns är detta naturligtvis icke. Den enda säkra 

 metoden för afgörande af frågan om de subatlantiska relikterna vore 

 masslamning af subatlantisk torf. Man skulle på så sätt komma 

 underfund med, ifall dessa växter i forna tider i större skala ingått 

 i myrarnas vegetation och sedan försvunnit från deras yta. Endast 

 i ett enda fall är det konstateradt, att en af de subatlantiska gla- 

 cialrelikterna, Betala nana, genast vid den förmodade subatlantiska 

 klimatförsämringens inträdande tagit en lokal i besittning, och på 

 denna lokal har den sedan lyckats bibehålla sig. Fallet ifråga, 

 Gottersätersmossen i norra Närke, är beskrifvet af Sernander och 

 Kjellmark (1896). Betiila nana förekommer för öfrigt äfven i Up- 

 land på ett par mossar, Albo mosse i Ålands socken och Gölja 

 mosse i Simtuna socken (Léxström 1888). Den borde därför efter- 

 sökas äfven på andra upländska mossar och kunde tjäna som ett 

 mycket godt >subatlantiskt ledfossil >. 



DIE ENTWICKLUNGSGESCHICHTE UND VEGETATION 

 DER BÄLINGE-MOORE. 



Resumé. 



Die Bälinge-Moore im mittleren Upland wurden in den Jahren 

 1906 — 1908 von Mitgliedern des Naturwissenschaftlichen Studenten- 

 vereins zu Upsala untersucht. Ihre Höhe iiber dem jetzigen Meeres- 

 niveau beträgt c. 39 — 45 m., und die Becken, in welchen die 

 Moore belegen sind, wurden von dem Meere abgeschniirt, nachdem 

 die Litorina-Hebung schon bis auf 51 — 59 % vollzogen war. Die 

 Moorbecken sind ziemlich seicht, c. 3 m., mit Ausnahme einer Par- 

 tie des Stormossen, wo die Tiefe bis auf 6 — 7 m. herabsinkt. Diese 

 Verschiedenheit der Tiefe hat auch eine andere zur Folge. Die 

 seichteren Becken, Norra Myren, Södra Myren und der grösste Teil 

 des Stormossen sind von Tiefmooren, die Tiefe Partie an dem nörd- 

 lichen Ende des Stormossen von einem Hochmoore bedeckt. 



Die Entwicklungsgeschichte der Bälinge-Moore gestaltet sich in 

 Kiirze in folgender Weise. Als die Moorbecken wärend der ältes- 



