Svensk Botanisk Tidskrift. 1912. Bd 6, h. 2. 



KEBNEKAISETRAKTENS FLORA 



ETT BIDRAG TILL KÄNNEDOMEN OM FLORAN I ÖFVERSTA 

 DELEN AF KALIXÄLFVENS DAL 



AF 



SELIM BIRGER 



Ännu så sent som i slutet af 1870-talet ansågs det 1,874 m. 

 höga Sulitälma för Sveriges högsta fjäll, en rangplats, som det emel- 

 lertid vid denna tid fick öfverlata åt det 2,090 m. höga Sarektjåkko. 

 Redan tvenne år senare (1881) intogs dock Sarektjåkkos plats som 

 yårt lands högsta herg i geografierna af det på 67*'54' n. hr. och 

 •0"30' ö. Igd. liggande 2,123 m. höga Kehnekaise. 



Undantar man den omkring 2,800 m. höga Petermannspitze och 

 ännu ett par toppar på östra Grönland, är Kehnekaise det högsta 

 fjället inom norra polcirkeln, något, som än mera ökar intresset af 

 €n undersökning af dess flora. 



Den 9 juli 1889 lyckades den svenske skolynglingen J. A. Björ- 

 LiNG tillsammans med en kamrat att efter svåra strapatser nå den 

 snödrifva, som hildar fjällets högsta topp och ansåg sig som den 

 förste, som hestigit herget. Först flera år senare blef det bekant, 

 att den framstående franske geografen Charles Rabot redan den 

 22 augusti 1883 lyckats nå Kehnekaises högsta topp. 



I den heskrifning, som Björling lämnade öfver sin färd i Svejiska 

 Turistföreningens årsskrift 1900, omtalar han förekomsten af Raniin- 

 ciiliis (jlacialis vid en höjd af 1,420 m. ö. h. på Kehnekaises förberg 

 Tuolpagorni samt från dalen mellan detta Ijäll och Signetjakko 

 Campaniila iini flora. 



Den ende, som i öfrigt meddelat några botaniska fynd från 

 Kebnekaiseområdet är N. Svensson i 13 i, hvilken, da han sommaren 

 1894 undersökte det närbelägna Kajtumomradet, äfven företog en 



