201 



sydväslgränseii för sin ulbreclniiiij;', lika lilel liar den i våra Ijäll- 

 Irakler nall, vare sig sin höjdi^iäns eller den väst- och nordväsl- 

 gräns, som klimat och konkunensrörhållanden betinga. Förekom- 

 sten af enstaka granai- eller giankolonier i tallskogen, långt upp i 

 björkregionen ja t. o. m. i alpina regionen allt ilran Torne lap|)- 

 mark i norr (där de likvisst äro niyeket sällsynta) ned till Härje- 

 dalen i söder tala härför. Allt tyder nämligen på att dessa före- 

 komster icke såsom liknande talliorekomster äro relikter af ett under 

 en varmare tid än nutiden större utbredningsfält, utan att de äro 

 de längst framkastade förposterna för den i utbredning varande 

 granen, hvars gränser i vara fjälltrakter därför ännu så länge kunna 

 betraktas som invandringshisloria. 



Häraf följer att den s. k. tallregionens gräns nedåt blir oviss och 

 beroende, icke på klimatologiska förhållanden, utan på huru långt 

 granens invandring i respektive fjälltrakt hunnit fortgå, på de mer 

 eller mindre gynnsamma konkurrensförhållandena mellan tallen och 

 granen och liera andra orsaker, såsom att granens utbredning fler- 

 städes i fjällskogen gynnats genom afverkning af tall etc. Att upj)- 

 ställa en särskild tallregion inom vara tjälltrakter torde därför ej 

 vara berättigadt. Särskildt Kihlman (ö s. 242) har ägnat förekom- 

 sten af denne s. k. tallregion inom Skandinavien en ingående upp- 

 märksamhet. 



Bäst markerad linna vi en sådan tallzon i Torne lappmark, och 

 äfven i Kalixälfvens dal är den synnerligen vackert utbildad. Järn- 

 vägen kan här sägas ungefär utmärka gränsen för granens sista ut- 

 poster mot väster. I norr uppträder granen enstaka eller kolonivis 

 fram till Kiruna samhälle, och äfven ungefär halfvägs mellan Kiruna 

 och Kalixfors stationer ser man granbestånd nära järnvägen. I 

 Kalixforstrakten lyckades jag däremot endast upptäcka en enstaka 

 gran, hvilken växte öster om turiststationen, men längre mot söder 

 fhiner man vid Lappbergs station granskog. Tallen däremot följer 

 älfdalen ännu omkring 6 mil längre mot väster, och de sista tallarna 

 i själfva dalbottnen växa vid västra ändan af Paittasjärvi omkring 

 500 m. ö. h.; pa dalens mot söder exponerade sida går trädet dock 

 högst betydligt högi'e. 



Björken följer Ladtjovagge upp förbi Kebnekaisestugan. Exposi- 

 tionens roll som l)estämmande björkens höjdgräns är här synner- 

 ligen framträdande. Då verklig björkskog trättas vid turisthyddan 



^ H. Hesselmax och G. Schotte, Granen vid sin sydvästgräns i Sverige. — Skogs- 

 vårdsför. Tidskr. 1906. 



Svemk Botaitisk Tidskrift lOtJ. 14 



