233 



exemplaret från Hudiksvall, saknas. Frän Jällendal i Helsingland 

 till och med Tynderö i Medelpad, oinkrini^ (> mil, ujjjilräder den 

 åter, men endast här och där samt sparsam till måttlig*, medan 

 det norr om Tynderö på en sträcka af omkring 20 mil åter finnes 

 en lucka i dess uthredning. Från och med Tafle i Umeåtraklen 

 finnes den sedan spridd och ställvis ymnig ända upp till riaj)aranda, 

 hvarvid den synes bli allmännare, ju längre norrut vi komma. 



Huru skall detta egendomliga förekomstsätt förklaras? Har den 

 förr funnits längs hela denna kuslsträcka, men af någon anledning 

 utdött på de sträckor i Helsingland och Ångermanland, där den nu 

 saknas? Eller äro de kuster, där den nu saknas, på något sätt olika 

 dem, där den nu finnes, så att den ej på dem funnit trefnad? Så 

 vidt jag kan förstå, äro alla betingelser lika goda för Hippophae på 

 de delar af Norrlandskusten, där den nu saknas, som där den fin- 

 nes. Del tinnes således ingen grund för de antagandena, att den 

 pa någon del af denna kust skulle ha utdött eller saknat nödiga 

 betingelser för att bosätta sig. En närmare till hands liggande för- 

 klaring är antagandet, att Hippophae invandrat till Sverige från Fin- 

 land på olika vägar, nämligen öfver Åland, Kvarken och Haparanda. 

 Ett sådant antagande är dock ganska svagt grundadt, så länge det 

 ej ledes i bevis, att Hippophae funnits tidigare på den finska sidan 

 af Bottniska viken än på den svenska. I detta sammanhang vill 

 jag framhålla, att denna växt måste vara ganska gammal äfven i 

 Sverige på sträckan mellan Furusund och Hille, därför talar, alt 

 den därstädes är så allmän och ymnig. Dess spridda förekomst 

 på stora delar af Norrlandskusten torde ha sin grund i det endo- 

 zoiska spridningssättet, hvarvid en spridning på ganska stora afstånd 

 ju är möjlig. 



Ofvanstående diskussion grundar sig uteslutande på haftornets 

 nuvarande utbredning i Sverige och afser ej alls att reda upp 

 de växlande öden, som denna växt under äldre tider haft i vårt 

 land ifrån den tid, då den först inkom till Sverige, intill nu- 

 varande tid. I detta afseende vill jag blott erinra om, hurusom i 

 västra Norrland (Jämtland) Hippophae påvisats i flera kalktuftynd, 

 som anses härstamma från tiden för den atlantiska invasionen; här 

 torde vi ha det gemensamma ursprunget för denna växts nuvarande 

 förekomst såväl norr om Trondhjemsfjorden i Norge som på Bott- 

 niska vikens stränder; genom den svenska vallens höjning har 

 afståndet mellan denna littorala växts förekomst i Norge och vid 

 Bottniska viken småningom blifvit allt större. 



SvenH- Botanisk Tidskrift 19V2. 16 



