283 



vänligheten ställa sina anleekninj^ar ölVer /^o.sa-lloran inom området till mitt 

 lorfoj^ande. Kritiska släkten och former ha j^ranskats af lektor S. Al,M- 

 griST Rosa (jlaiica-iovmcr , lektor F. E. Ahli-vkncirkn Eiiphrasia , dok- 

 loi- H. Dahlstedt [Taraxaciim, Hieracium-iormor , doktor K. Johans- 

 son Ilicracium-former, doktor IT. Lindbhrg Alchcmilla , professor C. A. 

 Lindman Poa pratvnsis-ic,rmvi\ Pulijgonnm-iovmw, Mcspilns och rektor 

 L. M. Nkiman Ca/Y'.r-former, Atrij}li'x\ Riihiis, Limoiiiiim, Mcntha . Till 

 samtlij^a dessa herrar, hvilka sålunda pä ett eller annat sätt histatt mig, 

 her jag härmed att lä framföra mitt vördsamma tack. 



Styrsö socken, Västergötlands enda verkliga skärgärdssocken, belägen i 

 Kattegatt en half mil sydväst om (iöla älfs utlopp, utgöres af ett par 

 hundra större och mindre öar, holmar och skär, hvilka ligga kringspridda 

 l)ä omkring en kvadratmils yta och bilda den s. k. Göteborgs södra skär- 

 gård. Till utseende och natur liknar denna skärgärd fullkomligt den 

 yttre bohuslänska och utgör ocksä en fortsättning af densamma, hvar- 

 för den i växtgeografiskt hänseende oftast förts till Bohuslän. Arealen är 

 O.k; kvadratmil. De största öarne, alla bebodda, äro Asperö, Brännö, 

 Donsö, Känsö, Köpstadsö Tjössö , Vargö och Vrångö. Sedd pä afständ 

 gör Stjrsö skärgård, liksom västkustens yttre skärgård i allmänhet, ett 

 kalt och ödsligt intryck och det är först, sedan man kommit in mellan 

 holmarne, som man ser en och annan grönskande Häck eller lummig 

 dalgång göra ett angenämt afbrott mot de dystra gråstensklipporna. Egent- 

 lig skog saknas helt och hållet och å de yttersta skären nästan all ve- 

 getation. Emellertid sträcka sig mellan bergen på de större öarne trånga 

 dalgångar, företrädesvis i riktningen nordost — sydväst, där de för hafs- 

 vindarne skyddade bergssidorna och dalbottnarne äro beklädda med en 

 del lågväxta löfträd eller täta busksnår. Dalgångarnes botten är mesta- 

 dels mycket fuktig och utbreder sig mot hafsstranden till våta strand- 

 ängar eller bildar smärre försumpningar. Mellan bergen sträcka sig dess- 

 utom här och där mer eller mindre vidsti'äckta betesmarker och ljung- 

 hedar, afbrutna af ett och annat kärr. Större sjöar och vattendrag fin- 

 nas ej, däremot en stor mängd mindre vattensamlingar och mossar. Den 

 egentligen odlade marken är en ren obetydlighet af hela arealen. Knap- 

 past pä mer än en af öarne, Brännö, kan man tala om åkerfält, å de 

 öfriga ligga äkerlapparne spridda en och en mellan bergsknallarne. Den 

 smula jord, som finnes, är dock af utmärkt beskaffenhet, hufvudsakligast 

 bestående af lermylla i)ä märgelbotten, ofta uppblandad me<l snäckgrus. 



Bland de olika, dock utan skarp gräns i hvarandra öfvergående växt- 

 formationerna, är strandvegetationen gifvctvis den intressantaste. A de 

 partier af öarne, som ligga mot det öppna hafvet, saknas ofta egentlig 

 strandbildning och de branta och alldeles kala klipporna stupa tvärt ned 

 i vattnet. På sina» ställen slutta de dock långsammare, bilda här och 

 där grönskande afsatser samt skiljas från hafvet genom en smal strand- 

 remsa, bildad af större och mindre rullstensblock och klappersten på 



