320 



och Liljeborgs fosterland. Nära 75 år ligga mellan den tid, då den 

 14-åriga skolpilten skref sitt första, ännu i dag bevarade manuskript 

 Rarare wexters wext-ställen > och den februari-morgon fortidet år, då 

 den gamle professorn genom fönstret i sin lilla våning på Luthagen iakt- 

 tog »Ymnigt Snöfall- och med darrande hand införde denna sista obser- 

 vation i sin den 27 mars 1840 påbörjade fenologiska journal. 



Och under hela denna tid, hvars gigantiska landvinningar på naturve- 

 tenskapens fält vi äro vana att betrakta som produkten af generationers 

 arbete, hopade han den ena viktiga undersökningen efter den andra öfver 

 sitt lands naturförhållanden. 



Hampus vox Post var en naturforskartyp af den breda, allsidiga lägg- 

 ning, för hvilken Linné och Darwin inom den germanska världen stå 

 som fullödiga representanter, och som varit och väl alltid, mera än för 

 något annat, skall bli vårt folk egen. 



»Med inflyttningen till Upsala efter afskedstagandet kommer det sista 

 skedet i hans arbetsfyllda lif, det från hvilket de flesta af vår generation, 

 som öfverhufvudtaget hafva några personliga minnen af den märklige 

 mannen, torde känna honom. I ett vördadt och kärt minne behålla vi 

 bilden af den gamle fine professorn, som, så länge hans kroppskrafter 

 tilläto, gärna ville spraka en stund med de unga naturforskarne, meddela 

 dem ett och annat ur sin rika erfarenhet och äfven lyssna på livad vi 

 hade att säga. Där satt han i vår krets på Geologiska Sektionens sam- 

 manträden — ända t. o. m. höstterminen 1906 — framme vid föredraga- 

 ren, nöjd och belåten, smuttande på sitt glas punsch. Endast om tala- 

 ren kom med en alltför plutonistisk hypotes om vårt urberg, gaf vår 

 fjällkedja en för våldsam öfverstjälpning, eller lät torfmossarna vittna om 

 klimatiska omhvälfningar, hörde vi ett kort, argsint knarrande från hans 

 hederliga dubbelbottnade stöflar. Men då föredraget var slut, j^ttrade 

 han gärna några vänliga ord och meddelade litet af sina iakttagelser »i 

 så väg'. 



Så godt som hvar dag intill det sista året gjorde han efter en bestämd 

 plan en exkursion på några timmar ut på landet och hade då fullt upp 

 med att sköta sina anteckningar om växt- och djurlifvets periodiska före- 

 teelser. Det var under långa tider vår stolthet att kunna visa på de 

 båda naturforskar-nestorerna VON Post och Liljeborg, hvilka som unga 

 pojkar hvar på sitt håll ströfvade kring i skog och mark. Hans vigör 

 var märklig. Ännu under 70-årsåldern var han så vig, att han utan sats 

 hoppade jämfota från golfvet upp på ett bord. Mager, spänstig, sällan 

 med öfverrock, utan iklädd sin gråa syrtut med anor från 1840-talet gick 

 han fort och lätt. Hemma läste han ifrigt vetenskaplig litteratur af alle- 

 handa slag, gärna resebeskrifningar. 



Och så satte han sig vid skrifbordet och författade. Det ena manu- 

 skriptet efter det andra hopade sig i hans gömmor; ovisst att veta, hvilka 

 han ville ha offentliggjorda eller icke. I mycket äro dessa ålderdomens 

 alster endast parafrascringar af äldre uppsatser, ofta med polemiska in- 



