321 



higg mot senare lorfallart' pa området, men också en del redoj^örelser 

 för alldeles nya undersökningsår. Journaler och sådant rcnskrcfvos och 

 ordnades. Säkert är, att bland alhi dessa papper åtskilligt förtjänar att offent- 

 liggöras. Framför allt skola de stora fenologiska arbetena blifva af be- 

 tydande nytta. 



En del anteckningar voro af själihiogralisk art eller innehålla tankar 

 öfver lifvets och samtidens stora frågor. Man möter en ui)i)höjd 

 världsåskådning och en varm medkänsla för alla undertryckta och till- 

 bakasatta. Den gamle sag med egna ögon på samma gång vackert och 

 skarpt på tingen. 



I sitt i)rivata lif var han ytterst indragen, dels pa grund af gammal 

 vana, dels |)a grund af fattigdom. Den lilla pensionen frän Ultuna var 

 allt livad han och hans familj hade att lefva af. På inköp af nya böc- 

 ker och instrument var icke att tänka. Kn gång, då hans starka bok- 

 hunger ej fylldes genom vänners och beundrares dedikationsexemplar, 

 sade han med sitt stilla gemyt: Jag får väl läsa om mina gamla böcker 

 då». Hans största lyx var några pi])or (iuadeloupc , å 1 kr. skålpundet, 

 för hvarjc dag. 



>I)et är två drag, som särskildt synas mig prägla H.vmpus VON PosT 

 som forskare. 



Det första är modet, den oförskräckta entusiasmen, den ringa hänsy- 

 nen till andras likgiltighet och betänksamhet, med hvilka han utan att 

 se åt höger eller vänster gri|)cr sig an sina uppgifter. Det är något i 

 hans inhugg på tiessa, som påminner om hans tappre stamfar Wilhki.m 

 Mauhitz von Post, då denne i .slaget vid Landskrona störtade fram 

 mot fienden ett långt stycke framför sitt regemente, tills han sjönk ner, 

 träffad af 8 sår, däraf, som häfderna berätta, 4 dödliga. 



Men man märker snart begränsningen; han var icke de stora kombi- 

 nationernas, än mindre teoriernas man. Den oemotståndliga forskardrift, 

 som ställde honom spörjande inför så mången oförklarad bildning och 

 företeelse i naturen, drcf honom till en noggrann och systematisk under- 

 sökning, men endast till en viss grad af konstruktivt och deduktivt tän- 

 kande. De omedelbara forskningsresultaten kombinerade han inom rela- 

 tivt trånga gränser och, trots sin beläsenhet, i förvånande liten utsträck- 

 ning med andra vetenskapsmäns landvinningar. — Man skulle häremot 

 kunna framkasta hans ställning i istidsteorien, till hvars genombrott i 

 Norden han ju kanske mer än någon annan bidragit. I själfva verket 

 fanns denna redan från flera håll framkastad, då han började de min- 

 nesvärda undersökningar öfver moränerna, som bräkte honom och sam- 

 tiden öfver på glacialisternas sida. Och fastän han själf konstaterat, att 

 hans moräner lågo öfver hela Sverige som dess allmännaste jordart, 

 talade han aldrig om någon sammanliängande landis — detta begrepp 

 infördes, som bekant, för Sverige och Nordeuropa af Torell — utan 

 endast om fordomtima jöklar och glaciärer. — Då han någon gång inlät 

 sig pa kombinationer af mera omfattande art, var han icke lycklig. Så 

 t. ex. då han sammanställde sina observationer om att samma bergarter, 



