345 



UR LITTERATUREN 



E. Stahl, Dit' lMitz,^clahr(luni> der vcrschiecienen Baumartcn. 

 .lena 1912, Gustav Fischer. 70 p. 8:o. 



Den af folktron företrädda åsikten, att vissa trädslag äro mera utsatta 

 för blixtskada än andra, tyckes stämma med förf:s vetenskapliga iakttagel- 

 ser. Barrträd, popplar, ek, päronträd, alm, Salix-arter och ask ha befun- 

 nits vara i särskildt hög grad hemsökta af åskslag, under det att al, 

 fagelbärsträd, lönn, hästkastanj, bok och afvenbok endast sällan bli an- 

 gripna. Orsaken till denna olikhet hos trädslagen finner förf. ligga dels 

 i beskafTenheten hos den mark, på hvilken de växa, dels i trädens egen 

 organisation. Om trädet växer på ett substrat af ämnen, som lätt ge- 

 nomsläppa vatten och sålunda hålla marken torr, är faran för åskslag 

 betydligt förminskad, enär de elektriska urladdningarna mellan molnen 

 och jorden gärna förmedlas af vattenförekomst. För träd, växande på 

 en mark med vattenbehållande skikt, är förhållandet däremot omvändt, 

 hvilkct också bekräftas af erfarenheten. 



Såsom betydelsefulla individuella egenskaper hos de olika trädslagen 

 ha af föregående forskare på området framhållits: stammens höjd, för- 

 grening, rikedom på blad och dessas tillspetsade form och hårbeklädnad, 

 näringssaftens mängd och sammansättning samt vedens klyfbarhet. Förf. 

 erkänner dem såsom faktorer af värde men anser de verksammaste egen- 

 skaperna härvidlag vara barkens ytbeskaffenhet och framför allt dess vät- 

 barhet. Då blixten väsentligen följer utmed ytan af det trätTade före- 

 målet, bli träd med ojämn barkyta, där insänkta, långsamt torkande stäl- 

 len omväxla med upphöjda, hastigare torkande, svårare skadade än så- 

 dana med slät bark. Af mycket stor vikt är den hastighet med hvilken 

 vattnet sprider sig öfver barken. Enligt förf:s iakttagelse förhålla sig 

 träden häruti mycket olika. Under det vattendroppar snabbt utbreda sig 

 öfver barken af bok och hästkastanj, kvarligga de som droppar på gran, 

 tall och ek. De förstnämnda träden förses därigenom under ett åskregn 

 mycket fort med sammanhängande, från kronan till stammens bas räc- 

 kande våta band, hvilka sålunda bilda en oafbruten ledningsbana för 

 blixten och rädda trädet från att skadas, hvilket blir följden om lednings- 

 banan är afbruten. 



Denna sin teori om barkens och barkfuktighetens stora roll vid åskslag har 

 förf. slutligen sökt kontrollera genom ett par fysikaliska experiment. Barkstyc- 

 ken ha placerats mellan elektroderna på en influensmaskin, hvarvid det 

 visat sig, att gnistan gärna gör en omväg för att följa utefter barkstycket. 



Svensk Botanisk Tkhkrift 1912. 23 



