388 



och hans arter äro i stort sedt ännu i dag systemets grundpelare. 

 Att han inom salikologien lämnade efter sig månget olöst problem, 

 var honom säkerligen icke främmande. Vid ett tillfälle betecknar 

 han t. o. m. uttryckligen salices såsom det släkte »quse, si ulla in 

 Botanicis obscura, ha?c sane maxime », och en hvar, som ännu i våra 

 dagar ägnar sig åt studiet af detta kritiska släkte och kämpat mot 

 de alltjämt betydande svårigheterna vid tolkningen af dess otaliga 

 former, inser för visso, att dessa i den salikologiska analysens barn- 

 dom kunnat afpressa botanikens store fader en bekymrad suck. 



Blott långsamt skingrades det dunkel, som höljde de talrika for- 

 mer, hvilka icke kunde inordnas inom de linnéanska arternas rå- 

 märken. Nordiska och särskildt svenska forskare hafva under det 

 sista århundradet nedlagt mycket och framgångsrikt arbete på ana- 

 lysen af .Srt/za*-släktets kritiska former, hvilka vid första betraktande 

 synas erbjuda ett hopplöst kaos. I första ledet bland de svenska 

 salikologerna under förra seklet märkas den geniale L. L. L^sta- 

 DiLS, hvilken kanske tidigare än någon samtida hade blicken öppen för 

 bastarderingens stora betydelse för formbildningen inom släktet; G. 

 Wahlenberg, hvilken bl. a. särskildt studerade 5. polaris och S. 

 livida; N. J. Andersson, hvilken genom sina salikologiska arbeten 

 vann ett vidsträckt erkännande och jämte Wimmer betraktades så- 

 som sin tids främste salikolog; A. N. Lundström, hvilken särskildt 

 studerade de nordskandinaviska och arktiska salices, samt den ännu 

 verksamme S. J. Enander, hvilken ägnat sig åt analysen af de linné- 

 anska originalexemplaren och därjämte inlagt stora förtjänster 

 om den skandinaviska salikologien i sitt under utgifning varande 

 exsiccatverk. 



I mitt senaste salikologiska arbete^) meddelade jag bl. a. några 

 bidrag till vissa skandinaviska Srt//.i'-arters gränslinjer. Vid studiet 

 af detta ämne kände jag mer än en gång behofvet af att i naturen 

 undersöka Sa/zx-Iloran inom något icke allt för aflägset arktiskt 

 område, hvarigenom borde kunna vinnas en allsidigare insikt i 

 några bland de nordskandinaviska SaZzx-arternas begränsning och 

 fylogenes. 



Under sommaren 1911 kunde jag fullfölja denna länge närda 

 plan, då jag bereddes tillfälle att i sällskap med tre andra veten- 

 skapsmän — salikologerna kyrkoherde S. J. Enander och med. d:r 



^) B. Floderus, Bidrag till kännedomen om .Salixfloran i Torne Lappmark. — 

 Arkiv för Botanik. Band 8. N:o 9. 1908. 



