404 



righeter, äga ofta från hvarandra ganska skarpt divergerande karak- 

 tärer och sönderfalla troligen i liera fylogenetiskt skilda grupper. 

 De äga gärna en mer gyttrad stamförgrening, smärre, rundare, 

 mindre håriga eller fullständigt glatta och till följd däraf lifligare 

 gröna blad med ofta väl utpräglad och stundom ända upp öfver 

 bladskifvans midt nående serratur; kortare, fåblommigare hängen, 

 smärre, brun-gula hängefjäll, ofullständigare nektariekrans, glabre- 

 scerande eller fullständigt glatta, mörkbruna kapslar, tydligt utbildade 

 stift och korta, grofva, grundt klufna eller hela märken. Dessa 

 former, h vilka jag fann till stor frekvens vid Kostin, men äfven 

 rätt talrikt anträffade vid Karmakuly samt vid Matotschkin Shar, 

 äga icke benägenhet att bilda egna bestånd utan anträffas spridda 

 bland den genuina S. reptans Rupr. De torde i hufvudsak motsvara 

 de Srt//x-grupper, hvilka Lundström i sitt ofvan anförda arbete 

 betecknat såsom S. reptans (Rupr.) Lundstr. a typica Lundstr. (med 

 glatta kapslar!) samt S. ovalifolia (Trauix.) hunåsir. a typica hunåstr. 

 och å nummularicvfolia (Pall. herb.). 



I samklang med den dåtida uppfattningen om de hybrida Salix- 

 formernas relativa sällsynthet uppfattade Lundström de ifrågavarande 

 formerna såsom artvarieteter. Enär de utan påvisbar gräns flyta 

 öfver i S. reptans Rupr., men ofta uppvisa viktiga karaktärer, hvilka 

 äro vidt skilda från denna art, så synas mig — i betraktande af tal- 

 rika analogier hos andra Salix-arter — de ifrågavarande karaktä- 

 rernas hybridogena ursprung i högsta grad sannolik. Den bland 

 de på trakten funna helarterna, från hvilken de flesta bland de för 

 S. reptans Rupr. främmande karaktärerna skulle kunna tänkas här- 

 stamma, är S. rotundifolia Trautv. (eller — med hänsyn till serratu- 

 ren — S. herhacea L. x rotundifolia Trautv. f. subrotundifolia, om nu 

 denna beteckning är den för de sågtandade rotundifolia-formerna 

 exakta). Några bland de ifrågavarande formerna är jag starkt böjd 

 att tolka såsom S. herhacea L. x polaris \Vg. x S. reptans Rupr., 

 bland annat till följd af deras i förvånande grad intima habituella 

 anslutning till vissa bland de analoga lappländska Salix-iormer, 

 hvilka jag beskrifvit såsom S. glauca L. x S. herhacea L. x polaris Wg. 



Jämte de båda sist anförda i viss mån hypotetiska undergrup- 

 perna innefattar den ifrågavarande svårtolkade /'e/?/a/Js-gruppen åtmin- 

 stone ännu en formgrupp, hvilken icke synes mig kunna tolkas 

 såsom hybrider mellan S. reptans Rupr. och någon på Novaja Semlja 

 nu känd grundart. Enär mitt material af dessa former ännu är 

 tämligen sparsamt, flnner jag lämpligt att tills vidare icke meddela 



