498 



Torrakarnas allmänna förekomst i fjällen synes mig därför icke 

 med nödvändighet tala emot Sernanders antagande, som beträf- 

 fande fuktighetens aftagande vinner stöd i en mängd af A. Blytt 

 sammanställda iakttagelser öfver växtlighetens nuvarande utveck- 

 ling i xerofil riktning (1). 



Om således eventuellt nu pågående skogsgränsförskjutningar icke 

 kunna användas som bevismaterial för en klimatförbättring eller 

 klimatförsämring, så länge de olika faktorerna i klimatet ej hvar 

 för sig äro kända och kunna kvantitativt beräknas, så torde dock 

 ett utvidgadt fastställande af själfva faktum erbjuda ett visst in- 

 tresse. Mycken osäkerhet råder ännu på denna punkt; jag skall 

 därför som ett bidrag till frågans belj^sning meddela några iaktta- 

 gelser från skogen på fjällsidorna omkring Stora Sjöfallet. Till 

 följd af mellankommande hinder blef det mig icke möjligt att, så- 

 som ämnadt var, undersöka hela den intressanta kedjan af tall- 

 skogsutposter utefter Stora Lulevattnet och Lule älfs källsjöar och 

 icke häller att uppsöka tallfossil i regio siibalpina. Hvad jag har 

 att anföra, berör sålunda endast den nuvarande skogen och dess 

 förändringar i recent tid. 



Det första intrycket man får vid åsynen af de spridda talldung- 

 arna utefter Langasjaures öfre del samt de ofvan Stora Sjöfallet 

 belägna sjöarna Kårtjejaure, Suorvajaure, Vuoksajaure och Alemus- 

 jaure är som sagdt, att vi här ha framför oss en mindre rest af 

 en fordom mer vidsträckt och sammanhängande tallskog. Endast 

 på lokaler med soligt läge i lä för fjällvindarna ses de — ofvanför 

 fallet mestadels små — tallbestånden ofta på ett afstånd af flera 

 kilometer från hvarandra. Ett mer ingående studium af dessa till 

 synes relikta tallgrupper lämnade dock oväntadt nog ingen allmän 

 bekräftelse på riktigheten af en dylik tolkning. Tvärtom förhöll 

 sig tallen här uppe vid sin höjdgräns på ett ganska växlande sätt, 

 allt efter fjällsidornas olika exposition för sol och vindar. 



För att kunna anställa någorlunda exakta höjdmätningar har jag 

 begagnat mig af ett par från Meteorologiska Centralanstalten till 

 låns erhållna kokningstermometrar. På den ena, n:o 268, af- 

 lästes vattnets kokpunkt på V20 grad när, hvarur sedan lufttrycket 

 kunde beräknas, och på den andra, n:o 598, kunde vattnets ång- 

 tryck vid kokpunkten direkt afläsas. Båda termometrarna kontrol- 

 lerades före afresan samt strax efter hemkomsten till Stockholm 

 och visade sig därvid gifva i det närmaste riktiga värden; för af- 

 vikelserna har införts korrektioner af resp. + 0,37 och -f 0,o7 mm. 



