003 



fann jag bland alla /Jn/as-formalionens alpina element och enstaka 

 björkar en fotslång, utefter marken krypande, frisk tall på 

 <j60 m. h. ö. h. Ännu högre upp, i branten af en liten granittäckt 

 bergkulle, som reser sig öfver skidrarna och omnämnts i min nyss 

 citerade uppsats, iakttogs en liten, knappast alnshög, död tall 

 68") m. h. ö. h. Antagligen äro dessa båda, vid en hastig exkursion 

 funna små tallar icke de enda, som förmått gro och nå en viss ut- 

 veckling häruppe vid och ofvan björkskogsgränsen. 



Innan jag fogar några anmärkningar till ofvan meddelade iakt- 

 tagelser, sammanställas för öfversiktlighetens skull de gjorda höjd- 

 bestämningarna i en tabell. I densamma ingå äfven en del mät- 

 ningar af björkens höjdgränser såväl i bestånd som i spridda en- 

 staka individ på de undersökta fjällen. För den egentliga björk- 

 skogen blifva gränserna såsom redan framhållits ytterst vaga. 



Först må dock sägas några ord om granens uppträdande vid 

 Stora Sjöfallet. 



Vid första anblicken ser man alls ingen gran i trakten omkring 

 Stora Sjöfallet, och på västra sidan om vattendragen torde trädet i 

 verkligheten helt saknas. Äfven har jag i litteraturen sett en upp- 

 gift, ehuru jag ej längre erinrar mig hvar, att granen skulle upp- 

 höra ett par mil nedanför fallet. Så är dock icke förhållandet, tj' 

 i dalen mellan Nieras- och Juobmo-massiven finnes på sina ställen 

 rätt godt om delvis gammal och vacker gran, ehuru trädet ingen- 

 städes dominerar i landskapet på samma sätt som tallen. Att gra- 

 nen här på ringa afstånd lätt undandrager sig uppmärksamheten, 

 torde bero dels på beståndens ringa utsträckning och dels på att 

 trädet gärna uppsöker lugna och undangömda växtplatser. I det 

 skyddade myrlandet nedanför Nieras får granen öfverhanden öfver 

 tallen, och härifrån stiger trädet i strödda exemplar upp för den 

 förut omnämnda tallåsen. Det öfversta unga granindividet växte 

 några få meter nedom tallgränsen, och kanske ett 50-tal meter 

 längre ned upphör granen att vara beståndbildande. 



På nedre delen af Juobmotjåkkos västra sluttning förekommer 

 likaledes gran, men egendomligt nog börjar trädet här icke att visa 

 sig i låglandet närmast sjÖn, utan först på en mer än 100 m. högre 

 belägen nivå ej långt från barrskogsgränsen. Vid 485 m. höjd ö. h. 

 fann jag de första granarna på en ås, som för öfrigt bar tall och 

 björk. De voro stora och växtliga. Om än granen för närvarande 

 icke stiger högre än tallen i dessa nejder, så är det dock tydligt, 

 att den i berörda hänseende godt kan taga upp tätlan med sist- 



