505 



Söker man åter höjdskillnaderna mellan de öf ver sta observe- 

 rade lefvande tallarna och björkarna (isolerade utposter), så 

 få vi för Juobmotjåkko, Allep Kirkao, PZbbatjåkko och Nieras siff- 

 rorna 100, 250, 'iäf) och 270 m. respektive. 



Redan beträlTande de egentliga skogsgränserna visar det sig så- 

 lunda att dessa på Juobmotjåkko närma sig hvarandra mer än på 

 de öfriga fjällen, ehuru förhållandet här helt eller delvis beror 

 därpå att höjdsilTran för björk på det förstnämnda fjället tillhör 

 gränskurvans lägre delar, men på de öfriga hämtats från kurvans 

 toppunkter, ravinerna. 



Ifråga om utposterna faller den stora skillnaden mellan förhål- 

 landena på Juobmotjåkko och på de andra fjällen starkt i ögonen. 

 Under det att en höjdditferens af drygt 250 m. mellan de öfversta 

 tallarna och de öfversta björkarna synes vara regel — hvarvid de 

 ena såväl som de andra äro att finna på särskildt varma och skyd- 

 dade lokaler — så är motsvarande siffra på Juobmo nedbragt till 

 endast 100 m. Härvid är att märka, att utpostlokalerna för björk 

 öfverallt äro likartade, nämligen lodräta stupväggar i fjällsidorna, 

 men att de öfversta tallarna på Juobmotjåkko snarast synas vara 

 något sämre ställda med hänsyn till växplatsen än på öfriga un- 

 dersökta sluttningar. De träffades nämligen icke i säcklägen med 

 södersol, utan på öppen brant med NV — V exposition. 



Denna märkliga uppryckning af tallen på Juobmotjåkkos mot 

 Stora Sjöfallet vettande sluttning kan sålunda icke bero på lokala,, 

 exceptionellt gynnsamma terrängförhållanden, utan måste vara resul- 

 tatet af andra inflytanden. Det kan då icke vara något tvifvel om 

 att den förhärskande vindriktningen är det moment, som ej 

 blott i detta fall utan i allmänhet uppe i fjällskogarna är af mest 

 afgörande betydelse. Gifvetvis är det nästan uteslutande de från 

 NV. kommande fjäll vindarna, skogsträden här ha att taga upp 

 kampen emot. Vi ha då att granska fjällvindarnas stråkvägar inom 

 området och efterse om fluktuationerna i gränslinjernas förlopp 

 kunna naturligt återföras till dessa vindars verkningar. 



När de kalla och uttorkande NV-stormarna pressas fram öfver 

 de ofvan fallet belägna sjöarna och ned genom det strax V. om 

 fallet belägna landpasset, sopa de, som tidigare omnämnts, med 

 oförminskad styrka öfver en grusås, där tallen varit ganska spridd 

 och ännu håller sig kvar, ehuru den i senare tid blifvit mycket 

 illa åtgången. Här går traktens lägsta tallgräns, ej öfver 450 m. 



Ebbatjåkkos västra del flankerar nedre delen af Kårtjejaure och 



