506 



mottager här sin del af fjällvinden. När denna sedan sveper längs 

 fjället österut ned under Nieras, förlorar den sin kraft. I öfverens- 

 stämmelse härmed stiga de biologiska gränslinjerna på detta mas- 

 siv från V. till Ö. På Ebbatjåkkos SV-sluttning får ingen verklig 

 tallskog fäste, endast spridda träd eller små grupper. 



Underligare kan det synas, att höjdgränserna på Juobmo- 

 tjåkko beträffande björk ligga lika högt och beträffande tall högre 

 än på Nieras, trots det att expositionen på Nieras är sydlig men 

 på den undersökta delen af Juobmofjället västlig — nordvästlig. Man 

 skulle på grund häraf vänta, alt Juobmosluttningen vore rakt utsatt 

 för de uppifrån kommande fjällstormarna. Men i själfva verket nå 

 dessa icke fram till det egentliga, först någon km. Ö. om sjön upp- 

 stigande fjället, förrän de blifvit så försvagade, att Juobmotjåkko 

 faktiskt kan sägas ligga i lä för Nieras. Härom hade jag tillfälle 

 personligen öfvertyga mig vid ett besök på Juobmo en dag, då en 

 ganska våldsam storm rasade nere på Langasjaure. På fjällslutt- 

 ningen var vinden icke besvärande. Om det trots NV-expositionen 

 relativt skj^ddade läget vittnar för öfrigt skogsträdens eget utseende. 

 A^^id omkring 500 m. höjd ö. h. ha de unga tallarna visserligen som 

 vanligt på höga nivåer ett svagt utbildadt grenverk mot NV., men 

 de äro dock af frisk och kraftig växt och förete ej tecken af att 

 vara öfverhöfvan vindpinade. 



Med Gavelins mätningar i Lilla Luleälfs vattenområde visa mina 

 iakttagelser, så långt motsvarigheter i exposition och terräng före- 

 iiniias, en mycket god öfverensstämmelse. Hvad först björkgrän- 

 sen beträffar, finna vi hos G. 750 — 775 m. vara maximivärden 

 för höjden ö. h. på soliga och vindskyddade lokaler, t. ex. på syd- 

 sidan af större fjäll såsom Tjuolta eller vid den djupt nedskurna 

 Yallebäcken. Så godt som exakt samma maximivärden fann jag 

 på de mest gynnade sluttningarna omkring Stora sjöfallet. Där- 

 emot har jag ingen motsvarighet till Gavelins lägsta björkgräns- 

 värden — 590 — 600 m. för dalbottnen mellan Ruonas och Tjuolta, 

 eller c:a 614 m. för NV-sidan af Ruoutevares högsta topp — enär 

 mätningar på starkt vindexponerade fjällsidor ej ifrågakomrait inom 

 det lilla område, jag undersökt. 



Värden för tallgränsen, som nära sammanfalla med mina högsta 

 siffror från Juobmotjåkko-sluttningen, anför Gavelin dels från Ruou- 

 tevares sydöstra sluttning, dels och intressant nog äfven från de 

 nordöstra och nordvästra sidorna af samma berg. På de sist- 

 nämnda sluttningarna går skogs- resp. trädgränsen för tall till och 



