507 



med ställvis något högre än på den förstnämnda. En så låg tall- 

 gräns (425 — 450 m.) som jag fann i stormpasset vid Sjöfallet anför 

 Gavklin ingenstädes; de lägsta af honom tabellerade värdena äro 

 470 och 506 m. respektive. 



En sak som förtjänar uppmärksammas, är tallens ofvan illustre- 

 rade förmåga att klättra upp på relativt svagt insolerade fjällslutt- 

 ningar till nivåer, som ligga relativt högt, ja stundom absolut taget 

 högre än på de soligaste fjällsidorna. På Juobmotjåkko framträder 

 detta t3'dligt. Att enstaka träd kunna trälfas mer eller mindre långt 

 utanför de normala gränserna och att således höjdsiffrorna komma 

 att utfalla mycket olika, allt efter som man tager hänsyn till dessa 

 utposter eller ej, är ju en känd sak. Det kunde ju därför tyckas, 

 att några fynd af lefvande tall på Juobmotjåkko i och ofvan björk- 

 regionen ej hade något att betyda och att motsvarigheten härtill 

 vid en närmare granskning möjligen skulle kunna påvisas äfven på 

 de öfriga fjällen omkring Stora Sjöfallet. Det är dock en omstän- 

 dighet, som ger dessa Juobmofynd en särställning och skarpt skil- 

 jer dem från de andra tallutposter i fjällen, som jag sett diskuterade, 

 och det är att samtliga tallar såväl i skogens öfversta del som 

 på isolerade utpostplatser äro unga träd. Torrakar, stubbar eller 

 mycket gamla lefvande exemplar af tall tycktes alldeles saknas i 

 dessa regioner. Häraf synes ingen annan slutsats kunna dragas, 

 än att den ännu pågående recenta nedgång af tallen, hvilken sär- 

 skildt att döma af Gavelins undersökningar skulle vara regel i våra 

 fjälltrakter, icke äger rum på Juobmotjåkkos västra och nordvästra 

 sluttningar. Tvärtom synes tallen här vara stadd i uppmarsch. 



Jag hade trott att någon motsvarighet till en dylik tallgränsför- 

 skjutning uppåt möjligen skulle vara till finnandes på Ruoutevares 

 nordöstra och nordvästra sidor, men äfven här har Gavelin upp- 

 mätt »reliktträd» jämte döda stammar och stubbar ofvanför de sista 

 lefvande utposterna. Någon antydan om att dessa senare skulle 

 bestå af uteslutande eller öfvervägande yngre individ lämnas ingen- 

 städes. Gaveein talar nästan endast om gamla träd eller (små) 

 bestånd af tall vid och ofvan den nuvarande klimatgränsen. De 

 träd, som anträffats i björkzonen betraktar han genomgående som 

 relikta, och linnas bland dem enstaka ungträd, hafva de uppkom- 

 mit från och under betäckning af dylika relikta fröträd. 



Säkerligen har Gavelin tagit fasta på ett viktigt drag i den ut- 

 veckling, våra fjällskogar f. n. undergå, när han framhåller tallens 

 recenta depression. Dock tror jag af skäl, som utvecklats i det 



