508 



föregående, att man här icke bör undantagslöst generalisera, och 

 särskildt är en viss försiktighet af nöden innan hvarje sprängd, 

 från hufvudbestånden ej alltför aflägsen tallförekomst tolkas som 

 »relikt», d. v. s. som återstod från fordom yppigare och mer ut- 

 bredda bestånd. Än i dag torde dylika isolerade utposter kunna 

 vinna fäste på lämpliga platser. Här kan åter erinras om förhål- 

 landena på Juobmotjåkko, där enstaka små tallar, med öfverhop- 

 pande af breda sänkor eller dalbottnar spridt sig från skogsgränsen 

 uppåt fjället och slagit rot en, stundom flera kilometer från närma- 

 ste fröträd. Att trädvegetationer i närheten af sina höjdgränser från 

 första början blifva osammanhängande och splittrade är helt na- 

 turligt. Af de utspridda fröna gro kanske endast en mycket ringa 

 del på gynnade platser, och bland de unga individ, som lyckas 

 komma upp, faller åter en stor del förr eller senare offer för kli- 

 matets stränghet under exceptionellt ogynnsamma år. Sålunda bör 

 en kolonisation med öfverhoppande af vida mellanliggande sträckor 

 kunna äga rum just på s. k. reliktlokaler, d. v. s. på platser där 

 till följd af topografien, expositionen eller jordmånen ett bättre klimat 

 är rådande än i den närmaste omgifningen. Lika litet som de i 

 fjällen, särskildt vid Stora Sjöfallet så vanliga utposterna af björk 

 i skyddade branter ganska högt ofvanför trädets gränser i öfrigt 

 äro relikter, ithy att de endast motsvara lokala höjningar af 

 trädets klimatzon, lika litet behöfva enstaka tallar i björkzonen 

 vara det. Först där det kan fastställas att kolonisationen definitivt 

 upphört och endast åldriga, lefvande eller döda träd finnas, är be- 

 nämningen relikt befogad. 



Tillämpas ofvanstående på Sjöfallsfjällen, så finna vi att öfversta 

 tallskogen på åsen nedom Allep Kirkaos sydöstra sida befinner sig 

 i långsamt utdöende och här i sin norra del i viss mån kan kallas 

 relikt, men att förhållandena redan på Ebbatjåkko och Nieras ligga 

 mindre klara. Någon recent gränsförskjutning är här icke säkert 

 märkbar, då inga fynd af död tall gjordes ofvanför de högsta lef- 

 vande träden. I söder om massivet går tallen frisk och föryngrings- 

 duglig i sammanhängande bestånd upp till trädets yttersta höjdgräns, 

 hvarest äfv^n, om ock tämligen sällsynt, träffas ungträd. På Juob- 

 motjåkkos västra sluttning är det slutligen omöjligt att iakttaga nå- 

 got tecken till en nu pågående depression af trädets gräns, utan 

 det ser tvärtom ut, som om denna befunne sig i stigande. 



