Svensk Botanisk Tidskrift. 1912. Bd. 6, h. 3. 



OM FROSTHÄRDIGHETEN HOS VARA 

 KALLJORDSVÄXTER 



AF 



T. HEDLUND 



Om en växt, som härslammar från varmare länder, utsattes för 

 mycket låg temperatur, så kan han lätt taga skada och t. o. m. dö, 

 äfven om temperaturen icke är så låg, att vattnet fryser till is inom 

 honom. Men i fråga om våra kalljordsväxter är alllid en frost- 

 skada heroende af isbildning af vattnet inom de dödade cellväf- 

 naderna. Att det likväl icke är isbildningen i och för sig, som or- 

 sakar protoplasmans död i cellerna, framgår af följande enkla 

 försök. 



Om en stelfrusen blad- eller brysselkål intages i rumsvärme, så 

 visar det sig, så snart han upptinat, att han är slak och vissen. 

 Proloplasman i cellerna har dött. Hennes hudskikt har förlorat 

 sin semipermeabla beskaffenhet och kan ej längre kvarhålla de 

 vatlenlösliga ämnena inom cellen. Dessa utbreda sig i cellväggarne 

 och i det omgifvande vattnet, om den döda växtdelen lägges däri. 

 Därmed upphör äfven det osmotiska tryck, hvarmed de utspände 

 cellväggarne i den lefvande växtdelen vid närvaro af vatten. Men 

 om samma kål fått stå kvar ute, till dess blidväder inträffat, och 

 han intages, sedan han fått upptina, är han frisk och lefvande. 

 Däraf framgår, att han icke var död, medan han stod frusen, utan 

 i)lef det först under upptinandet, när detta skedde hastigt. Han 

 skulle äfven hafva dött, om han fått frysa mycket hastigt. 



Många växter och växtdelar kunna tåla att blifva stelfrusna, om 

 de blott få frysa och upptina tillräckligt långsamt. Men de uthärda 

 icke huru stark frysning som helsl. Sjunker temperaturen myckel 



Svensk Botanisk Tidskrift 1912. 3' 



