562 



lågt — olika för olika växter — så dör protoplasman i cellerna 

 äfven om upptinandet sker huru långsamt som helst. 



För att söka få fram den egentliga orsaken till växtens eller växt- 

 delens död genom frysning, måste vi äfven taga kännedom om för- 

 loppet vid frysningen i en växtdel. 



Då en lefvande växtdel får frysa långsamt, bildas isen i cell- 

 mellangångarne. Vattnet för isbildningen tages från cellernas inre, 

 hvarvid det passerar genom cellväggarne och öfvergår till is på deras^ 

 utsida. Isen i cellmellangångarne tillväxer alltså i sin beröringsyta 

 invid cellväggarne. Den antar på grund häraf form af intill hvar- 

 andra ställda nålar eller pelare ungefär som i s. k. pipkrake, som 

 uppstår i jordytan på vissa jordslag. Ofta kan isbildningen blifva 

 så betydlig, att cellerna skiljas från hvarandra på långa sträckor. 

 Gör man en mikroskopisk undersökning af den unga barken hos 

 träd och buskar på våren efter en sträng vinter, skall man finna, 

 att den i det inre är spjälkad på långa sträckor parallelt med ytan. 

 Men däraf tar växten ingen synbar skada. Det gäller sålunda att 

 se till, hvilken förändring protoplasman undergår till följd af isbild- 

 ningen. 



När is bildas mellan cellerna, tages som nämndt vatten från deras 

 inre. I följd häraf förblifva cellväggarne icke längre utspända. Den 

 frusna växtdelen ser därför ut som vissen, om han utgöres af en 

 örtartad växtdel såsom ett blad eller en stjälk. Saftrummen blifva 

 mindre, och härvid sammandrager sig det omgifvande protoplasma- 

 lagret och ökar på samma gång i tjocklek. Protoplasman undergår 

 alltså förändring till sin form. Men denna formförändring medför, 

 att smådelarne inom henne måste undergå förskjutning förbi hvar- 

 andra. En inre rifning hos protoplasman uppstår såväl vid frys- 

 ningen, då saftrummet minskar i volym, som vid upptinandet, då 

 det åter utvidgar sig. Det är tydligen denna omlagring af hennes 

 smådelar, som kan orsaka en sönderrifning af hennes inre struktur,, 

 så att hon dör. 



En del växter och växtdelar äro mycket ömtåliga för en dylik 

 omlagring. Andra åter kunna tåla den till en viss grad, om den 

 blott försiggår tillräckligt långsamt i båda riktningarne. Så för- 

 hålla sig de ofvanjordiska delarne af våra kalljordsväxter under 

 vintern. Rötterna äro däremot något ömtåligare, särskildt deras 

 linare förgreningar. Men frosthärdigheten är mycket olika hos en 

 och samma växt under olika årstider och under olika förhållanden. 

 Höstsädens blad kunna under vintern tåla ända till — 15 gr. och 



