570 



och buskar någon gång dö till följd af uttorkning, inträder icke 

 sådan brunfärgning, förr än de åter blifva genomvåta. Cellsaften 

 och protoplasman hafva intorkat, innan de i dem förekommande 

 ämnena kunnat inverka på hvarandra. Ett vid vanlig temperatur 

 hastigt torkadt blad förblifver grönt af denna anledning, om ock 

 det sedermera blekes så småningom, särskildt vid belysnning. En 

 uttorkning af skott kan någon gång äga rum på våren, då jorden 

 är djupt tjälad, så att rötterna icke förmå upptaga vatten för att 

 ersätta det, som afdunstar från skotten, ifall luften skulle vara inycket 

 varm och torr, såsom den stundom kan vara under solheta dagar, 

 medan snödrifvor här och hvar ligga kvar, mot hvilka fuktigheten 

 i luften kondenseras. De frostskade skotten torka äfven förr eller 

 -senare, men genom brunfärgningen hos de dödade cellväfnaderna, 

 särskildt mellan barken och veden, röjes dödsorsaken. 



Mognaden af skotten försiggår i samma ordning som deras till- 

 växt, så att spetsdelen är sist mogen. Denna förstöres äfven först 

 vid inträffande frostskada. Merändels är äfven märgen och sär- I 

 skildt dess omkrets ömtåligare för frost än veden och kambiet, sä 

 att det kan inträffa, att skotten hos ett fruktträd till följd af frost- 

 skada kunna vara bruna i märgens yttre del och angränsande delar 

 af märgstrålarne, medan kambiet på samma höjd af skottet är lef- 

 vande och kan på normalt sätt fortsätta tjocklekstillväxten. Flere 

 år efteråt kan man då (enligt Frank) vid genomskärning af kvisten 

 ännu se denna frostskada i dess inre. Hvad beträffar partierna 

 utanför veden, så äro de inre delarne af den primära barken och 

 de yttre delarne af mjukbastet ömtåligast för frost. Stora partier 

 på barkens insida kunna sålunda vara totalt förstörda af frost och 

 bruna, medan kambiet likväl kan vara vid lif och fortsätta sin 

 verksamhet på våren. Efter den synnerligen stränga vintern 1911 

 — 12, då temperaturen på Alnarp den 4 februari gick ned till — 

 25^, voro skotten hos många klätterrosor bruna på barkens insida. ■ 

 Men på våren sköto de merändels sidoskott, och från kambiet ut- 

 bildades ett nytt lager af ved och mjukbast. Det gamla mjuk- 

 bastet var till stor del förstördt och brunt, och det protein det inne- 

 höll kunde till motsvarande del icke tillgodogöras. De framväxande 

 skotten företedde också symptom af kväfvehunger. De fingo små, 

 bleka och delvis nästan gula blad och växte mycket långsamt. 



Kambiets och angränsande delars stora frosthärdighet beror dels 

 på det höga osmotiska tryck, som här är rådande, och som måste 

 utbildas till skydd mot det tryck, som den omgifvande barken ut- 



